Záhadné zmiznutia – Prípad Madison

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Phillip Margolin, Ami Margolin Rome

Záhadné zmiznutia – Prípad pre Madison – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Poďakovania

Ďakujeme všetkým, ktorí nám pomohli Záhadné zmiznutia napísať. Bez nich by sme to nedokázali.

Ashley Bermanová nám povedala všetko, čo sme potrebovali vedieť o futbale, a Brian Ostrom nám pomohol pochopiť, ako funguje DNA a krvné skupiny. Akékoľvek nepresnosti v tomto smere vznikli našou chybou. Statočné redaktorky Laura Arnoldová a Rosemary Brosnanová nádherne zdokonalili našu pôvodnú verziu knihy, ich prácu si veľmi ceníme. Poďakovať by sme chceli aj Jessice Regelovej, Jennifer Weltzovej a všetkým ostatným v Literárnej agentúre Jean V. Naggarovej. A napokon naša najväčšia vďaka patrí Andymu Romeovi za to, že to vydrží s Ami, pretože to nie je ľahká úloha.

Túto knihu venujeme
Doreen Stammovej Margolinovej,
skvelej manželke a znamenitej matke.
Chýba nám.

Obsah

Prológ

„Chcem oznámiť vraždu!“

Polnočný telefonát

Šikanovanie

V tíme?

Prípad shelby

Je zlatý

Odplata

Tajomná žena

Útek

Madison na stope

Záznam

Madison navštevuje vraha

Špehovanie

Madison a duch

Štvanec

Madison prežije

Nájdená!

Zvrat v prípade shelby

Návrat zo záhrobia

Pravda vychádza najavo

Na šiestačku dobrá práca

Prológ

Madison Kincaidová vedela, že tento zápas majú v hrsti. Víťazstvo priam cítila v kostiach a na svetelnej tabuli už videla víťazné skóre. Základná škola Lewisa a Clarka, víťaz súťaže okresu Multnomah, dnes porazí svojho najväčšieho rivala, prestížne súkromné gymnázium Prescotta Mathera, víťaza súťaže okresu Washington.

Ani nie o dve minúty vyhrá Základná škola Lewisa a Clarka tretí raz za sebou štátnu súťaž. A najväčší podiel bude mať na tom dvojica Madison Kincaidová – Ann Becková, postrach všetkých ihrísk, na ktoré od svojich futbalových začiatkov v prvej triede vkročili.

Do konca zápasu zostávajú iba dve minúty a hráčky Prescotta Mathera sa v snahe vyrovnať skóre vrhajú do posledného zúfalého protiútoku. Ale nemajú šancu. Bránku Lewisa a Clarka stráži skvelá brankárka, pred ňou dáva pozor Madison Kincaidová. Navyše hráčky Prescotta Mathera posielajú nahrávku Betsy Flintovej. Madison nastúpila proti Betsy už veľakrát a sama Betsy si uvedomuje, že nesiaha Madison ani po členky. Madison číta v Betsiných očiach nedôveru k sebe samej a presne vie, čo sa o chvíľu stane. Keď dobehnú k nej, Betsy spanikári a v zúfalstve jej nepríde na um nič iné, ako vystreliť. Madison strelu zablokuje, spracuje a odkopne loptu na súperovu polovicu. A bude to.

Všetko sa naozaj odohralo takmer presne tak, ako Madison predpovedala. Dobehla k Betsy a znemožnila jej ďalší postup. Betsy zúfalo hľadala očami niekoho, komu by prihrala. Lenže ani jedna spoluhráčka nebola voľná. Chvíľu ešte váhala, potom uprela zrak do pravého horného rohu bránky a vystrelila. Presne tak, ako predvídala Madison.

Áno – Madison predpovedala všetko. Až na ten mokrý fľak na trávniku. Celé predpoludnie síce pršalo, ale keď rozhodca otváral zápas, bolo už ihrisko suché. Teda až na jeden jediný kúsok, ktorý zostal po celý deň v tieni. A tak sa stalo, čo sa stalo. Madison sa ako opreteky hnala za loptou, no vzápätí ju bolo možné vidieť, ako letí vzduchom a ruky a nohy sa jej nekontrolovane mihajú. Potom však prišlo niečo ešte oveľa horšie. Pravou kopačkou narazila do lopty a o zlomok sekundy neskôr sa rozhojdala sieť v ľavom rohu bránky Základnej školy Lewisa a Clarka.

Madison dopadla s hlasitým buchnutím na zem. Vyrazilo jej dych a nemohla otvoriť oči. Bolo jej mizerne a nevidela, čo sa robí okolo nej. Sluch ju však neklamal – počula jačanie a nadšený vreskot futbalistiek Prescotta Mathera: Madison Kincaidová vyrovnala skóre, dostali ešte šancu. Zaplavila ju úzkosť.

„Nádherný gól, gratulujem!“ Keď Madison otvorila oči, zbadala Anninu rozosmiatu tvár, orámovanú neposlušnou poletujúcou záplavou blonďavých kučier. Ann bola známa tým, že sa za každých okolností dokázala zasmiať na plné hrdlo. Teraz podala Madison ruku a pomohla jej vstať. „Keď sa zápas skončí, ešte ti trochu dovysvetľujem pravidlá hry. Cieľom je dopraviť loptu do súperovej bránky, nie do svojej vlastnej,“ švitorila, keď s Madison bežali zaujať svoje postavenia a všade okolo nich sa z tribún posmešne ozývalo: „Škuľavá Kincaidová!“

„Hmm, zaujímavý postreh,“ okomentovala ešte pokrik z tribún Ann.

Madison zaúpela: „Už sme to mali vo vrecku! Nemôžem uveriť, že som urobila niečo také hlúpe.“ Cítila sa tak trápne ako azda ešte nikdy v živote. Najradšej by zmizla z povrchu zemského.

„Proste si sa šmykla. Mohlo sa to stať komukoľvek.“

„Sklamala som.“

„Hlavne sa prestaň ľutovať,“ povedala Ann a pritisla Madison k sebe v blatistom objatí. „Vyhráme to, uvidíš.“

Potom Ann zvolala spoluhráčky a predniesla k nim reč: „Tieto slečinky z gympla si myslia, že nás teraz dostanú. Ale ony nevedia, s kým majú tú česť. Porazili sme Prescotta Mathera vlani a porazíme ich zas. Máme minútu na to, aby sme vyhrali štátnu súťaž, a ,škuľavá Kincaidová‘ ukáže všetkým z Prescotta, ako sa to robí správne!“

A potom, na veľké začudovanie súperiek, zaskandovali hráčky z Lewisa a Clarka „Škuľavá, škuľavá!“ a rozostavili sa na svoje pozície. Rozbehla sa časomiera a Madison sa pristihla, že má loptu na kopačke a beží k súperovej bránke.

Brankárka bola presvedčená, že Madison bude chcieť odčiniť svoj hriech a vystrelí, a sústredila na ňu všetku pozornosť. V snahe zablokovať strelu sa okolo Madison zhromaždili rovno tri hráčky obrany. Časomiera odpočítavala drahocenné sekundy.

Madison si priložila ruku k boku a dala Ann signál – palec dohora. Každý zo súperovho družstva si musel myslieť, že Madison dáva Ann najavo, že bude strieľať. Lenže toto bol špeciálny signál, ktorý si vymysleli ešte v tretej triede.

Madison kútikom oka videla, ako sa Ann presúva na druhú stranu ihriska. Keď bola Ann na svojom mieste, naznačila Madison strelu. V tom okamihu sa na ňu vrhli tri hráčky Prescotta. Madison urobila kľučku a poslala Ann prihrávku na hlavu. Presne. Ann stačilo iba doťuknúť loptu hlavičkou do bránky. Lopta sa zatrepotala v sieti. Sekundu nato zaznela záverečná siréna.

Madison bežala celá bez seba od radosti k Ann, divoko ju objala a začala s ňou poskakovať. To sa na ne už zo všetkých strán vrhali spoluhráčky, až napokon celý tím vytvoril jeden bláznivo jasajúci hlúčik.

„Počkajte o rok!“ pokrikovala Madison.

„Budeme kráľovnami na Pettygrove!“

V tej chvíli sa Madison cítila nepremožiteľná.

,,Chcem oznámiť vraždu!“

„Chcem oznámiť vraždu!“ zahlásila Thelma Bauerová dvom policajtom, len čo im otvorila dvere svojho domčeka.

Strážnik Jerry Kwong chňapol po puzdre so zbraňou. Tváril sa pritom, akoby sa naňho mal spoza rohu vzápätí vyrútiť nejaký šialenec s mačetou. Strážnik Barry Jensen si povzdychol. Zabudol svojho nového kolegu pred Thelmou varovať. Zakaždým, keď dostal Barry Jensen rozkaz, aby začal vyšetrovať vraždu, rozbúšilo sa mu srdce ako po dvojitom esprese. Keď však podávala trestné oznámenie Thelma Bauerová, reagoval asi tak, akoby mu niekto prišiel nahlásiť zmiznutie mačky.

Thelma Bauerová bola šesťdesiatdeväťročná účtovníčka na dôchodku, ktorá sledovala v televízii priveľa kriminálnych seriálov. A tak, žiaľ, získala dosť mylnú predstavu o svete. V jej očiach sa stával podozrivým takmer každý. A každého podozrivého svedomito hlásila na miestnej policajnej stanici. Za tie roky, čo tu Barry pracoval, identifikovala už niekoľko „zločincov“, z ktorých sa neskôr vykľuli záhradníci, obchodní zástupcovia alebo mladíci, čo vozia ľuďom pizzu.

„Povedzte nám, čo ste videli, pani,“ vyzval ju Kwong.

Po tom, čo zavolala na tiesňovú linku 112, si Thelma učesala krátke šedivé vlasy, naniesla si na tvár mejkap a obliekla si svoje najlepšie šaty. Na oblečení si dávala záležať zakaždým, keď volala 112 – čo keby za políciou dorazili televízni reportéri? Thelma obdarila fešného mladého policajta žiarivým úsmevom. Potom si však spomenula, prečo tam vlastne policajt je, a nervózne mrkla smerom k susednému domu.

„Nemali by sme ísť radšej dnu? Čo ak sa vráti?“ navrhla.

„Ak sa vráti kto?“ spýtal sa Kwong a aj on sa pozrel k susednému domu.

„Ten vrah. Mark Shelby,“ zašepkala Thelma.

Kwong a Thelma zmizli v dome. Strážnik Jensen si povytiahol opasok so zbraňou v puzdre i nohavice, ktoré sa mu zarezávali do zadku. Potom sa s povzdychom vydal za nimi.

Závesy boli zatiahnuté, ale staromódna stojacia lampa osvetľovala kvietkovaný gauč so syntetickou prikrývkou, sekretár plný snežiacich gúľ, keramických mačiek a iných čačiek a plazmový televízor so stopätnásťcentimetrovou obrazovkou, ktorý vyzeral medzi ostatným, značne ošumelým zariadením domácnosti dosť nenáležite.

„Prečo si myslíte, že pán Shelby niekoho zavraždil?“ spýtal sa Thelmy Jensen.

„Ach, o tom, že vraždil, niet ani najmenších pochýb,“ odpovedala Thelma so sebaistým úsmevom. „Nemáte chuť na kúsok koláča a šálku čaju?“

Kwong sa už-už chystal prikývnuť, ale vtom pocítil na predlaktí dôrazný tlak Jensenovej ruky. Kedysi dávno, keď prišiel Jensen k Thelme prvý raz, dopustil sa tej chyby, že pozvanie na koláč prijal, a takmer sa udusil. Thelmino cukrárske umenie sa nedalo ohodnotiť inak než nedostatočnou.

„Vďaka, ale ľutujem, musíme odmietnuť,“ povedal Jensen. „Ak sa naozaj stala vražda, nemôžeme sa zdržiavať, čas beží.“

„Absolútne s vami súhlasím. Ak sa vražda nevyšetrí do štyridsiatich ôsmich hodín, nádej na úspešné uzavretie prípadu sa rapídne znižuje,“ zareagovala Thelma slovami múdreho detektíva z obľúbeného seriálu.

„Presne tak, slečna Bauerová. Takže ešte raz. Prečo sa domnievate, že bola spáchaná vražda?“ zopakoval Jensen. Kwong si pripravil zápisník a pero, aby si mohol Thelminu výpoveď zapísať.

„Videla som, ako sa vrah zbavuje tela.“

„Naozaj?“ odpovedal Jensen a dôsledne pracoval na tom, aby v jeho hlase nezaznievala skepsa. „Spomínate si, ako ste vlani ohlásili napadnutie davom?“

Thelma očervenela. „To bolo veľmi trápne, áno, ale ja som si bola istá, že pána Belliniho zavraždili gangstri. V jednom diele Bitkárov sa mafiáni potrebovali zbaviť akéhosi bonzáka, a tak ho odpravili a mŕtvolu potom zrolovali do koberca.“

„V skutočnom živote to však bolo inak, slečna Bauerová,“ pripomenul žene Jensen. „Pánovi Bellinimu prasklo potrubie a voda mu vytopila obývačku. Tí ,mafiáni‘ boli zamestnanci upratovacej služby.“

„Toto nebol koberec, to viem celkom určite. Videla som, ako Mark Shelby nakladá do kufra svojho auta manželkino telo a potom rýchlo odchádza. Prečo by sa tak ponáhľal, keby sa nepokúšal uniknúť z miesta činu?“

„Vy ste videli telo?“ pritlačil na ňu Jensen.

„Nie celkom zreteľne, ale viem určite, že niesol niečo, čo bolo rovnako veľké ako pani Shelbyová. A okrem toho som ju tesne predtým počula kričať.“

„A čo keby ste nám to porozprávali od začiatku?“ navrhol Kwong. „Kedy ste si uvedomili, že sa deje niečo čudné?“

„To bolo v okamihu, keď ma zobudil ich krik. A nebolo to prvý raz. Toto bývala veľmi pokojná štvrť. Lenže potom sa sem prisťahovali oni. Shelbyovci sa stále hádajú! Niekedy neskoro v noci, inokedy v čase večere. Ale dnes sa rozhodli robiť rámus o piatej ráno a zobudili ma. Ešte som hlboko spala.

Cez okno v spálni im vidím do kuchyne, naše domy oddeľuje len úzky pruh trávy. Večer bolo teplo, nuž som nechala okno otvorené. Veľa som toho nevidela, ale počuť, to som teda počula! Štekali na seba ako psi.“

„A čo hovorili?“ spýtal sa Kwong.

„To neviem. Oni mali okno zavreté. Ale obaja boli veľmi rozčúlení. Počula som, ako Ruth Shelbyová vykríkla, a potom sa, myslím, rozbilo dáke sklo. V tej chvíli som si pomyslela – on ju určite zabil. Potom som počula, ako buchli vchodové dvere. Čo najrýchlejšie som bežala sem.“

Thelma urobila niekoľko krokov k stene, ktorá susedila s domom Shelbyovcov, a rozhrnula závesy. Jensen zbadal trávnik pred susedným domom. Príjazdová cesta viedla popri východnej strane domu, ktorá bola od nich najďalej.

„Ich kombi bolo zaparkované tak, aby nemuseli cúvať, keď budú odchádzať, smerovalo teda predkom z garáže. Dvere kufra boli otvorené. Mark Shelby stál ku mne chrbtom. Ruth je malého vzrastu a Mark je naozaj mohutný. Myslím, že kedysi hrával futbal. Zreteľne som videla, že niečo drží v rukách. A bol trochu predklonený – akoby držal v náručí telo. Hodil telo do kufra, zabuchol dvere a odfrčal, ako keby sa usiloval pred niečím ujsť. Vtedy som zavolala 112.“

„Skontrolovali ste, či pani Shelbyová nie je doma, kým ste zavolali na tiesňovú linku?“

„Samozrejme. Bála som sa tam ísť, keby sa on vrátil, ale zavolala som tam.“ Thelma sa dramaticky odmlčala. „Ruth telefón nedvihla, ale ja viem, že len niekoľko minút predtým kričala ona. Preplo ma to na záznamník.“

„Dobre. Najlepšie bude, keď tam zájdeme a zistíme, čo sa vlastne stalo,“ povedal Jensen. Bol si istý, že pani Shelbyová im príde otvoriť a on a Kwong sa budú konečne môcť venovať vyšetrovaniu skutočných zločinov alebo – a to by bolo hádam ešte lepšie – zastaviť sa niekde na kávu a šišku.

Policajti odišli z Thelminho domu a prešli cez trávnik. Jensen sa otočil – Thelma ich pozorovala. Potom stlačil zvonček s označením Shelbyovci a trpezlivo čakal. Keď nikto neprichádzal, opäť zazvonil a hlučne zabúchal na dvere.

„Polícia!“ zakričal, keď sa nikoho nedočkal. Stále nik neprichádzal. Jensen teda stlačil kľučku a s prekvapením zistil, že dvere nie sú zamknuté. Zamračil sa. Toto bolo podozrivé. Prečo by Shelbyovci nechávali odomknutý hlavný vchod, keby neboli doma?

„Kry ma,“ pošepol Jensen Kwongovi a vydal sa so zbraňou v ruke preskúmať dom. V predsieni sa zastavil a načúval, či nezačuje nejaké známky života, ale vnútri vládlo hrobové ticho. Jensen sa porozhliadol. V obývačke zariadenej drahým moderným nábytkom nezbadal nič podozrivé.

„Slečna Bauerová vravela, že hádka sa odohrala v kuchyni,“ zašepkal Jensen. Kwong prikývol. Prikrčení sa teda vydali do kuchyne. Jensen pocítil mravčenie v žalúdku. Na prestrelku sa cítil príliš starý a na to, aby našiel v kuchyni mŕtvolu, bolo ešte priskoro. Jensen strašne rád jedol, ale veľmi dobre vedel, že ak v kuchyni objavia mŕtve telo, grilovaný sendvič s ostrou omáčkou nezvládne.

Jensen sa oprel chrbtom o stenu pri dverách, so zbraňou namierenou dohora sa skoncentroval a potom vpadol do kuchyne. Kwong ho nasledoval. V kuchyni nebol nikto. Uvoľnili sa a poobzerali sa okolo seba.

„Čosi sa tu rozhodne stalo,“ vyhlásil Kwong.

Jensen s ním musel súhlasiť. V kaluži tmavohnedej tekutiny, ktorá sa rozliala po celej miestnosti, sa váľali črepy z kávovej kanvice. Na kuchynskej linke bola pod končekom chleba rozliata ešte iná tekutina. A nebola to káva. Krvavé stopy našli aj na podlahe a na dverách chladničky. Jej biele dvere akoby boli postriekané jemným červeným sprejom.

„Pozri sa na to,“ povedal Kwong a ukázal na krv na ostrí veľkého noža, ktorý ležal na linke.

„Preveríme celý dom,“ povedal Jensen.

Ostatné časti domu Shelbyovcov boli upratané rovnako starostlivo ako obývačka – až na spálňu, ktorá vyzerala, akoby tam vybuchla bomba. Posteľ nebola ustlaná a prikrývky boli rozhádzané. Vyzerali, že ich zo seba striasol človek, ktorý mal veľmi naponáhlo. Dvere šatníka boli otvorené a na zemi ležalo niekoľko kusov odevu, ktoré asi vypadli, keď sa niekto obliekal.

„Čo myslíte, že sa tu stalo?“ spýtal sa Kwong.

„Neviem. Ale povedal by som, že by sme mali čo najskôr zistiť, v akom aute sa vezie Mark Shelby a akú má ešpézetku. A musíme dať po ňom vyhlásiť pátranie. Nepáči sa mi všetka tá krv v kuchyni a už vôbec sa mi nepáči, že jej bolo toľko na tom noži.“

Polnočný telefonát

Madison pokojne spala vo svojej pohodlnej teplej posteli, keď vtom akoby jej niekto začal vŕtať do hlavy elektrickou vŕtačkou. Uááá! Prevalila sa na brucho, pritlačila si na hlavu vankúš a pretiahla si prikrývku cez uši, ale ten hrozný zvuk neprestával.

Sústredila všetku energiu na to, aby otvorila aspoň jedno oko. Na displeji digitálneho budíka červeno svietilo 00.16. Zaúpela a dovolila svojmu očnému viečku, aby zas pokojne kleslo. Večer bola taká rozrušená vidinou prvého dňa v novej škole, že sa jej dlho nedarilo zaspať, takže vlastne spala iba… Madison bola taká unavená, že nebola schopná ani napočítať do piatich.

Cŕŕŕ! Zvonenie neustávalo. Madison pozbierala všetky sily a posadila sa. Bola si takmer istá, že vie, prečo sa k nim niekto snaží dovolať v túto nočnú hodinu. Najradšej by síce zostala v teplej posteli, ale poznala samu seba natoľko dobre, aby sa nesnažila nahovoriť si, že opäť pokojne zaspí. Zvedavosť by jej nedala, kým si svoju domnienku neoverí. Vypotácala sa z postele a po špičkách prešla okolo otcovej spálne. Tú noc tam nikto nespal, to bolo jasné.

Matka jej zomrela, keď Madison chodila do prvej triedy. Odvtedy ju vychovával otec. Hamilton Kincaid bol špičkový advokát so špecializáciou na trestné právo a absolútny vorkoholik. Žil každým svojím prípadom. Nebolo nič nezvyčajné nájsť ho, ako neskoro v noci sedí pri pracovnom stole. A už vôbec nebolo nezvyčajné, že nový klient volá v takúto nočnú hodinu.

Odpočívadlo na schodoch vedúcich na prvé poschodie bolo rovno oproti Hamiltonovej pracovni na prízemí. Madison nakukla cez zábradlie. Dvere pracovne boli otvorené.

„Do pol hodinky budem u vás vo väznici, pán Shelby,“ hovoril práve Hamilton.

Rýchlo odskočila od zábradlia, pretože otec vychádzal zo svojho brloha. Bez toho, aby dvihol oči, jej oznámil: „Ja viem, že počúvaš, Madison. Musím do väznice. Uvidíme sa pri raňajkách.“