Valentýnka
a veterinární ordinace

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Valentýnka a veterinární ordinace – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kde se vzaly kapičky krve na podlaze Valentýnčina pokoje

Zdálo se, že letní prázdniny báječně pokračují. Anebo spíš utíkají? Vždyť Valentýnka pro své kamarády – Zuzku, Jonáše a Péťu – vymyslela už dvě hry. Nejdřív spolu vyráběli voňavé koule do koupele a pak si hráli na cestovní kancelář. Bylo to vždycky prima. Zuzka byla šikovná, Jonáš zase chytrý kluk a s Péťou byla legrace, i když někdy přeháněl bláznivé nápady. Ale co dál? Čím novým kamarády překvapit?

Valentýnka se tiše pohupovala v křesle. Měla na sobě tričko a dlouhou nařasenou sukni z průhledné látky. Ona se totiž ráda oblíkala trochu jako princezna. Jenže teď na parádní sukni docela zapomněla. Jak přemýšlela a přemýšlela co nového hrát, byla čím dál bezradnější.

„Jsem snad tak hloupá?“ vyhrkla najednou Valentýnka a rozhlédla se po pokoji, jako by očekávala nějakou odpověď.

Její pokojíček se nacházel v podkroví velké rodinné vily. Kousek od okna stály klávesy, na které holčička hrála vlastní písničky. A ještě o kus dál ležel v pelíšku Valentýnčin pes Hugo. Byl to velice zvláštní pes, peruánský naháč, který neměl srst a hřál jako kamínka. Taky se rád mazlil, a když Valentýnka někdy smutnila, olizoval jí slzy růžovým jazýčkem.

„Ach jo, Hugoušku, ty mi asi neporadíš, co?“ posteskla si Valentýnka a tu si všimla něčeho moc divného.

Na podlaze u psího pelíšku se zaleskly jakési malé červené kapičky.

„To je krev!?“ vyjekla Valentýnka a okamžitě vyskočila z křesla.

Jakmile dívenka uviděla červené kapky zblízka, už nepochybovala. Byly krvavé a zřejmě pocházely přímo od Huga. Má zraněnou packu? Anebo třeba zub?

Holčička prozkoumala psí tlamičku. Potom pečlivě prohlédla všechny čtyři tlapky. Ale vůbec nic neobjevila. Každé místečko na Hugově holé kůži bylo čisťounké.

„Nechápu,“ pronesla zaraženě Valentýnka a vtom Hugo zprudka zatřepal hlavou.

To on občas dělával, že si takhle pořádně provětral hlavu i s ušima. Možná ho v těch uších svědilo. Jenže tentokrát to muselo být mnohem vážnější. Valentýnka se s hrůzou zadívala na princeznovskou sukýnku, která byla rázem posetá červenými kapičkami. A nejen sukně. Drobné kapky přistály i na tričku, i na Valentýnčiných rukou.

Co se to děje? vyděsila se v duchu dívenka a v největších obavách si znovu prohlédla Hugovu hlavu. Až objevila na samém konci pravého ucha nepatrnou krvavou ranku.

Že by se Hugo zranil na zahradě? Nebo ho skrz plot kousl cizí pes?

Byla to vlastně dost velká záhada, ale Valentýnka neotálela. Rychle seběhla s Hugem dolů do kuchyně, kde babička zrovna pekla rybízový koláč.

„Hugo je zraněný!“ vykřikla naléhavě a najednou i plačtivě Valentýnka. „Teče mu krev z ucha! Vidíš ty kapky?“ ukazovala holčička na poskvrněnou podlahu.

„Namouduši,“ spráskla ruce babička a hned si Hugovo ucho starostlivě prohlížela.

„Jak se to mohlo stát?“ nechápala Valentýnka.

„Neumím si to vysvětlit,“ zavrtěla hlavou babička, „ale radši s ním zajdeme k veterináři.“

„Jú, my navštívíme veterinů,“ skoro se zaradovala Valentýnka.

Samozřejmě že se holčička o Huga bála, ovšem ošetření na veterinární klinice ji lákalo. Určitě se tam dozví spoustu zajímavostí a pak všechno poví kamarádům. A taky mamince a tatínkovi, tetě Heleně a strýci Alešovi, prostě celé rodině, která v domě bydlí.

Sotva se výborný rybízový koláč dopekl, babička s vnučkou a psem vyrazili. Holčička si ani nepřevlíkla potřísněnou sukni. Ze všeho nejvíc si přála, aby naháčka nic nebolelo a brzy se uzdravil.

Zajímavé rozhovory v čekárně

Místní veterinární klinika se nacházela kousek od řeky, v přízemí dvoupatrové bílé budovy. Těsně před dveřmi Hugo opět zatřepal ušima a v tu ránu celý chodník pokropil červenými tečkami.

„To je hrůza! Babičko, nemůže vykrvácet?“ strachovala se Valentýnka.

„Neboj se, vždyť je to jenom malá ranka,“ usmála se povzbudivě babička.

Stejně nechápu, jak z takové malé ranky může být tolik krve, pomyslela si Valentýnka a dál uvažovala: Kdyby Hugo neustále třepal hlavou, musel by přece nakonec vykrvácet. Ledaže bych mu zraněné ucho pořádně zalepila náplastí. Možná to pan doktor navrhne. Jé, Hugoušek bude chodit se zalepeným uchem! Anebo s celou ovázanou hlavou? Pozná vůbec pan veterinář, jak se mu to přihodilo? Valentýnka byla čím dál zvědavější.

Čekárna kliniky byla skoro prázdná. Seděl tu pouze jeden pán s malým chlupatým psíkem. Přesto na dveřích ordinace visel důležitý, až skoro varovný nápis:

Jakmile se babička s vnučkou usadily, pán se dal do hovoru. Velice ustaraně sděloval, že jeho psíček trpí průjmem. Valentýnce to bylo trochu k smíchu, ale nedala nic na sobě znát. Na oplátku vykládala o Hugově zraněném uchu, když tu se vchodové dveře rozrazily a dovnitř se vřítila robustní rozcuchaná žena s proutěným košíkem. Z košíku natahoval hlavičku šedivý holub.

„Zachraňuju holuby!“ spustila ta žena.

„Proč holuby? Vždyť přece všude škodí trusem,“ namítl pán s psíčkem.

„Ale jděte,“ ohradila se okamžitě žena. „Auta taky škodí! Zamořují nám vzduch, a nikdo jim za to neubližuje. Jenže na chudáčky holuby nikdo nebere ohled. Znáte ten stánek na náměstí, kde se opékají klobásy? Holubi se k němu slétnou, rozpálený omastek vyprskne a některému poškodí křídlo.“

„A co pak s takovým holubem?“ zajímal se pán.

„Pošle se do speciální stanice, kde ho vyléčí.“

„No vidíte,“ pousmál se hořce pán, „nakonec vám ho zachrání a holub svým trusem může opět obtěžovat ostatní.“

„Nechte toho,“ mávla rukou trochu nasupeně mohutná žena a usadila se vedle Valentýnky.

V tu chvíli se otevřely dveře ordinace a sestra v zeleném oděvu přítomné vybídla: „Další, prosím!“

Sotva pán s psíkem zmizel v ordinaci, žena se pohodlně uvelebila. Byla celá zpocená a ztěžka dýchala. Zato holoubek v košíku upřel na Valentýnku smutná očka. Holčička neodolala a opatrně ho pohladila po šedé hlavičce.

„To je k zbláznění, co lidi nadělají s holubím trusem,“ postěžovala si sousedka.

„Pejsek toho pána má zrovna průjem,“ pronesla spiklenecky Valentýnka.

„Nepovídej,“ zasmála se žena, „třeba proto se na mě zlobil.“

„Je to těžké,“ přidala se k rozhovoru babička, „já nedokážu zabít ani komára, i když mám od něj štípance jako koláče.“

„Představte si, jak by nám asi bylo, kdyby nám panovali obři,“ přikyvovala rozcuchaná žena. „Jedním fouknutím by nás smetli z téhle čekárny rovnou dolů do řeky.“

„Můžeme plavat,“ namítla Valentýnka.

„Malíčkem nás všechny tři potopí,“ prohlásila nemilosrdně žena.

„Jako mravenečky,“ dodala babička.

„Přesně,“ souhlasila robustní žena, „zvířatům se zkrátka nesmí ubližovat. A co je vlastně tomu vašemu pejskovi?“ zeptala se náhle.

„Kape mu krev z pravého ucha,“ odpověděla důležitě Valentýnka.

„Nějaký pes ho pokousal?“

„Nevíme,“ pokrčila rameny holčička a nato šedý holoubek v košíku poprvé zavrkal.

Hugo k němu natáhl krk a pátravě zavětřil čenichem.

„Vidíte, určitě by se spřátelili,“ pronesla přesvědčeně ta žena.