Žhavý písek

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Patrick Ninemary

Žhavý písek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Patrick Ninemary

Žhavý písek

copyright © Patrick Ninemary, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7650-090-7

ISBN e-knihy 978-80-7650-091-4 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-092-1 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-093-8 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

2020

Žhavý písek

Bylo 8. ledna ráno. Patrick Moser přišel, jako každé ráno, do práce, zasedl za svůj stůl v nově zařízené kanceláři a probíral se ranní poštou. Byl to mladý, sebevědomý a zároveň uctivý muž, měl vyšší, sportovní, skoro atletickou postavu. Vždy s upravenými, nakrátko učesanými blond vlasy, ve tváři hnědé oči, které od všech vyžadovaly respekt. Dnes byl odpočatý a jako vždy se na každého usmíval. Odpočatý byl z toho důvodu, že strávil příjemné vánoční svátky s rodinou a s pocitem, že se dostal na schůdcích své kariéry o stupínek výše. Nezaujatě se probíral hromadou pošty, kde našel spoustu opožděných blahopřání k novému roku, nějaké exportní objednávky, noviny a časopisy. Náhle se napřímil a zbystřil pozornost. Na stole ležela obálka popsaná velice známým rukopisem. Žaludek se Patrickovi sevřel vzrušením. Obálku ovšem neotevřel a nejprve se podrobněji prodral zbývající poštou, aby nepřehlédl nějakou důležitou a neodkladnou písemnost. Vyřídil několik telefonátů a potom se natáhl pro odloženou obálku. Otevřel ji a vytáhl dopis s několika fotkami. Když se na ně zadíval, v duchu si řekl: „To je ale baba.“

Prohlédl si je několikrát. Podrobně zkoumal každý detail svůdného těla krásky na nich a potom si přečetl přiložený dopis. Byl od jeho kamarádky z dob dospívání Nicol Bergmanové. Ještě než začal číst první řádky, vybavil si několik vzpomínek z těch časů. Tehdy jim bylo 16 let. Patrick byl frajer působící dojmem neviňátka a Nicol, už tehdy, byla vyspělá mladá žena. Nyní se proměnila v blonďatou krásku s modrýma očima, vlasy do půli zad, s pevnými ňadry, útlým pasem a se svůdnýma dlouhýma nohama. Každý chlap se za ní už od mládí otáčel.

Jejich rodiče byli dlouholetí přátelé a Patrickův otec s jejím strýcem, Janem Frankem, společně studovali na univerzitě. Několikrát do roka si obě rodiny dopisovaly nebo telefonovaly. Vzájemná setkání ovšem nebyla tak častá, jelikož Patrickova rodina žila na západním cípu země ve městě Baden-Baden, zatímco Bergmanovi a Frankovi žili na severovýchodní straně v Cottbusu, rodiny tak žily odděleny několika sty kilometry. Ovšem každé setkání bylo velice bujaré a upřímné.

* * *

Patrick si vzpomněl na jednu příhodu, kdy jeho rodina navštívila rodinu Bergmanových. Byla zima, všude bylo asi 10 centimetrů sněhu. Moserovi přijeli nejprve ve čtvrtek večer k Frankovým do Cottbusu.

Přivítala je teta Eva: „Nazdar, Moseráci. Jaká byla cesta?“

„Nazdar, ty bábo ošklivá,“ odpověděl žertovně Patrickův otec.

„To je dost, že jste se zase ukázali,“ přivítal je strýc Jan. „Už jsem si myslel, že jsi začal pít jenom ty vaše léčivé prameny místo naší pravé režné,“ špičkoval Patrickova otce.

Po večeři se dospělí odebrali do obýváku a Patrick se zavřel do dětského pokoje. Ten byl sice zařízený, ale již nějakou dobu neobývaný, jelikož jediný syn Frankových byl na zahraniční stáži. Patrick si pustil televizi a nezaujatě projížděl programy. Některé byly z Polska. Ty u sebe doma nemohl sledovat, a tak se na ně chvilku díval. Polštině moc nerozuměl, z legrace ji napodoboval a komolil výrazy pomocí šišlání. Strašně se těm slovíčkům smál. Po dlouhé cestě byl tak unavený, že nevěděl, jak usnul a kdo ho přikryl.

Když se ráno probudil, sešel do haly, kde se ho u snídaně otec zeptal: „Jak ses vyspal, Patricku?“

„Dobře, tati. Co dneska budeme dělat?“

„Půjdeme se podívat do města s tetou Evou a odpoledne pojedeme k Bergmanovým,“ odpověděla matka.

Tak se také stalo. Patrick ovšem myslel na setkání s Nicol, kterou si z dětských let příliš nepamatoval, protože se viděli naposledy před deseti lety, kdy byli ještě malí caparti. Z vyprávění strýce Jana ale věděl, že je to teď pěkná slečna.

Přijeli tedy to odpoledne k Bergmanovým, kteří měli na tehdejší dobu krásnou vilu. Karel Bergman byl generálním ředitelem jednoho významného cottbuského podniku a Anna Bergmanová byla žena v domácnosti.

Když Patrick stál před vilou, Anna otevřela dveře a přivítala je: „Vítejte, dětičky.“

„Jaký dětičky?“ odvětil uraženě Patrick s náušnicí v uchu a opětoval pozdrav, jak se patří: „Ahoj, tetičko, jak se máš?“

Přišli do velké haly a tam je přivítali Karel s Nicol. Patrick z ní nemohl ani na chvíli spustit oči. Byla opravdu krásná. Nicol Patricka s úsměvem, ale přece jen chladným způsobem přivítala. Dlouze se svýma očima na Patricka podívala a s náznakem jemně pohrdavého úsměvu odešla do svého pokoje. Poprvé, co Patrick nosil náušnici, se za to styděl, ale vzápětí si řekl, že pokud se to někomu nelíbí, tak ať si trhne nohou. Sedl si s dospělými do obýváku a bezděčně odpovídal na otázky, které už slyšel u Frankových. Neustále musel myslet na tu chladnou krásku, když v tu chvíli se objevila teple oblečená a řekla: „Patricku, nechceš jít se mnou ven?“

„Jasně, že jo.“ Patrick vyskočil ze sedačky tak rychle, až málem rozlil kávu postavenou na stole.

V tu chvíli se v místnosti ozval výbuch smíchu. Patrick cítil, jak se mu vlévá krev do tváří, ale zachoval se jako největší bourák a na smích chladně odpověděl: „Cha, cha. Máte nízkej stůl a já mám dlouhý nohy, no,“ pak pomalu odkráčel ke dveřím, kde stála pohihňávající se Nicol. „Tak jdem?“ pobídl ji.

* * *

Patrick zbožňoval, když nějakou dívku mohl dobývat nebo když ji viděl stydlivou, růžolící se a v nesnázích. To vše na dívkách miloval. Jak se zdálo, Nicol měla všechny tyto vlastnosti, to Patricka ještě více přitahovalo.

„Co budeme venku dělat?“ zeptal se Patrick.

„Půjdeme se projít. Souhlasíš?“

„Jo. A kam?“ snažil se Patrick dát najevo hraný nezájem.

„Půjdem k řece.“

„Vy tu máte taky řeku?“ poznamenal Patrick jízlivě.

Nicol dělala, že jeho narážku neslyšela a on si v duchu zaklepal na čelo, protože takovéto scény nikdy s dívkou nedělal. Prošli zasněženou louku, přicházeli k řece, ale Patrick nevnímal nic jiného než pohyby jejího těla a její hezký smích. Povídali si o všem možném. Patrick odpovídal na její otázky jen stroze, občas ale také něco pronesl. Ptal se jí na leccos, ale ve skutečnosti byl jako zhypnotizovaný. Nicol si Patrickova chování byla velice dobře vědoma a upřímně řečeno jí to také dělalo dobře. Při chůzi se oba občas nepatrně dotkli a Patrickem jako by vždy projel blesk. Pak se Patrick osmělil a chytil Nicol za ruku, pevně ji sevřel. Zastavila se, podívala se Patrickovi zpříma a přitom nesměle do očí. V tu chvíli ovšem neřekla vůbec nic. Čekala, co bude následovat.

„Patricku,“ řekla Nicol až po chvíli, „nechceš se jet zítra někam pobavit?“

„Jo, docela bych jel, už se tu hrozně nudím. Vlastně jsem se nudil, dokud jsme se nebyli projít. Musím ti poděkovat za to, že jsi mě vytáhla, protože jsem k vám už nechtěl jezdit.“ Ještěže mě sem naši donutili přijet, pomyslel si.

„A proč jsi sem nechtěl přijet?“ ptala se dál Nicol.

„Ále… Měl jsem něco domluveno s naší bandou,“ lhal Patrick. „Máte hezký dům,“ snažil se změnit téma.

„Že jo. Mně se taky líbí. A až přijdeme domů, tak ti ukážu svůj pokoj.“

Když dorazili k domu, pustili si své ruce a Nicol šla napřed. Při vstupu do haly tam čekaly už obě dvě matky a s úsměvem na tváři se na ně dívaly. Ještě štěstí, že jsem venku vymrzl a mám od toho červené tváře, jinak by bylo poznat, jak se červenám kvůli ní, pomyslel si Patrick, když byli v pokoji.

„Ještě štěstí, že jsem venku vymrzla a mám od toho červené tváře, jinak by bylo vidět, jak se červenám,“ řekla Nicol.

„To je gól,“ začal se Patrick smát.

„Co se ti stalo?“ stála tam Nicol s nechápajícím a lehce uraženým výrazem ve tváři.

„Přesně totéž jsem si v duchu říkal taky.“

„A co?“ nechápala Nicol.

„No, že jsem rád, že mráz schoval to, jak rudnu.“

„Aha,“ rozesmála se Nicol.

V tu chvíli Patrick neodolal a chytil Nicol neobratně za ruku, přitáhl ji k sobě a ještě neobratněji ji políbil.

„Co blázníš?“ vytrhla se mu Nicol. „Já mám kluka.“

„Promiň, to jsem nevěděl,“ odpověděl naivně Patrick.

Z trapné situace je vysvobodil její otec Jan s pozváním k večeři. Patrick celou dobu při večeři dělal, jako by se nic nestalo, a Nicol také. Všichni si vyměňovali fráze jak na hodině slušnosti. Alespoň to tak tehdy Patrickovi připadalo.

Večer si šel Patrick brzy lehnout, se slovy, že je hrozně utahaný. Ležel v posteli a přemýšlel o velice příjemném podvečeru s Nicol. Když už skoro usínal, cvakly vedle v pokoji dveře, v jejím pokoji. Za chvíli stála u postele, přikrčila se k Patrickovi a snažila si přivyknout na tmu. Patrick ji bez hnutí pozoroval a čekal, co se bude dít.

„Co se děje, Nico…?“ nedopověděl.

Nicol ho objala, nadzdvihla mu hlavu a vášnivě ho políbila. Patrick vyvalil oči, až mu jejich bělma probleskla tmou. Tuto scénu vidět někde ve filmu, tak by se člověk potrhal smíchy. A možná se chtělo i Nicol vybouchnout smíchy, ale zavřela oči a dál vášnivě Patricka líbala. Ten po chvíli její vášeň opětoval.

„To bylo příjemný,“ řekl světácky Patrick, stylem, jako kdyby se takto líbal každý den s jinou dívkou. Přitom i Nicol musela cítit, jak se mu deka zvedla do záhadného pyramidovitého tvaru.

„Proč jsi mě tak hezky políbila?“ pookřál Patrick.

„Chtěla jsem to udělat už odpoledne.“

„Já jsem to chtěl udělat už od té doby, co jsme přijeli.“

„Víš, s tím klukem, to jsem ti lhala.“

„Proč?“

„Protože to byl kluk, který je starší než já a je ženatý.“

„To přece není nemoc,“ podotkl Patrick ironicky.

„Rozešli jsme se.“

„A ty se chceš se mnou mazlit jenom jako. Náplast za svýho kluka. To se nezlob, to já nežeru,“ reagoval uraženě.

„Tak to není. Ty se mi strašně moc líbíš, ale oba víme, že dálka mezi námi je tak velká, že nějaká láska by nás moc bolela.“

Patrick sice moc dobře nechápal, co tím Nicol chtěla říct, ale odkýval to.

„Půjdeme raději spát a zítra ráno to spolu probereme. Souhlasíš?“ navrhl Patrick.

„Asi ano,“ přikývla Nicol a políbila ho ještě jednou na dobrou noc.

* * *

Patrick toho oné noci moc nenaspal. Pořád musel myslet na Nicol a na to, jak bude na něj druhý den reagovat. Bál se, že ho zesměšní nebo nějak znemožní. Ráno se probudil a cítil se jak po nějakém flámu, který už ve svém věku párkrát prožil.

„Ahoj, Páťo,“ pozdravila ho Nicol, když se potkali na chodbě.

„Dobré ráno, Niki,“ odpověděl zkoprnělý Patrick na pozdrav.

„Jak ses vyspal?“

„Moc ne. Myslel jsem na tebe a na celý včerejší den, co jsme spolu prožili. A jak ses vyspala ty?“ vyzvídal Patrick.

„Díky, dobře. Po snídani bych ti chtěla ukázat město. Podíváme se na státní hranice a potom si zajdeme někam na oběd. Chceš?“

„Máš můj osud ve svých rukou,“ odvětil Patrick ironicky.

* * *

Po snídani se oba dva teple oblékli a vyšli si na procházku do nedalekého centra města. Nicol ho po pár metrech sama chytila za ruku a pevně ji stiskla. Patrickovi se na obličeji objevil spokojený výraz a nepatrný, vítězoslavný úsměv. Nicol velice hezky a podle Patrickova dojmu i zasvěceně hovořila o svém městě. Vyprávěli si zážitky ze svých škol, různé povídačky o svých láskách, občas Patrick Nicol polechtal nebo jí provedl jinou klukovinu. Ohromně se bavili a smáli, až ztratili pojem o čase.

Najednou se Nicol podívala na hodiny na radniční věži a vyjekla: „Pane jo, už je půl čtvrté.“

„To není možný!“ udiveně se podíval Patrick na hodiny na věži a hned se podíval na svoje hodinky. „Je teprve půl druhý, ty hodiny stojí,“ zasmál se. „Mám hlad, nezajdeme si na ten tvůj slíbený oběd?“

„Beze všeho. Počkej, uvidíš, jak si pochutnáš,“ lákala ho Nicol.

Zašli do malé restaurace na kraji náměstí, kde ještě před chvílí stáli. Byla to malá, útulná restaurace s deseti stoly, malým barem a starší sympatickou paní za ním. V restauraci bylo docela rušno a Patrick si v duchu říkal, že si asi nebudou moct sednout, protože nebylo kam. Vzal situaci do svých rukou, nahnul se k oné starší dámě přes bar a skoro jí zakřičel do ucha, aby ho v tom hluku vůbec slyšela: „Měla byste pro nás dvě místa k obědu?“

„Jestli nějaké místo najdeš, chlapče, tak ano,“ odpověděla mu s úsměvem dáma, která si až nyní všimla, s kým to Patrick přišel.

„Prý chlapče. Jak se to chová?“ pohrdavě řekl Patrick.

Dáma se pak napřímila a šla k největšímu stolu, něco tam řekla hostům, co u něj seděli, přidala k nim dvě židle a přesadila tam jeden manželský pár od stolu v rohu, který už dopíjel kávu. „Prosím, slečno Bergmanová, támhle se pro vás uvolnil stůl.“

„Jak to, že tě zná? A jak to, že tak rychle sehnala místo?“ zeptal se rozpačitě Patrick.

„Málo ses na ni usmíval. Ty se stejně strašně málo směješ, přitom jsi veselý kluk.“

„Nedělej si ze mě srandu,“ lehce dloubl prstem Nicol do boku.

„Můj taťka ji několikrát vytáhl z bryndy a ona, když nás vidí, tak se nám uctivě klaní,“ snažila se Nicol vysvětlit nenadálý zvrat chování postarší dámy.

„Jo, to beru,“ řekl Patrick pochybovačně.

Při obědě si zase vyprávěli, vedli konverzaci o všem a o ničem. Patrick hypnoticky sledoval každý její pohyb a při každé příležitosti se jí snažil alespoň konečkem prstu dotknout.