Já, JůTuber 4

sepsáno JůTubery

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Tomáš Chvála

Já, JůTuber 4 – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Děkujeme všem, kteří se na této knize podíleli.

Zejména Mgr. Tomáši Morávkovi za rady a tipy zabývající se psychologií člověka.

A Tomášovi Lukavcovi za rady a tipy pro budování osobní značky JůTubera.

© Tomáš Chvála, Jakub Holý, Petr Srna, 2017

Illustrations © Tereza Kovandová, 2017

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN tištěné verze 978-80-7544-305-2

ISBN e-knihy 978-80-7544-341-0 (1. zveřejnění, 2017)

Úvodní slovo

Ahoj, moje jméno je Manuel Středa a už nějakej ten pátek se věnuju natáčení videí na YouTube. Za tu dobu, co to dělám, jsem prožil neuvěřitelný množství věcí, který jsem popisoval v předchozích denících. Musel jsem se vyrovnat se šikanou, novou školou, šílenou učitelkou tělocviku (a jejím ještě zlejším dvojčetem), rozvodem našich, novou láskou, svatebním šílenstvím, ztrátou v lese (dvakrát!), dovolenou s mámou… No bylo toho zkrátka neskutečně moc.

Celou dobu mě provázejí moji nejvěrnější přátelé a samozřejmě i rodina. Neříkám, že to s nima vždycky funguje jak v pohádce. Hádáme se, sem tam někdo udělá nějakou hroznou šílenost, kterou je pak třeba napravit, ale držíme při sobě. Jsme v podstatě takovej kmen, kterej na sebe nedá dopustit. Třeba jako indiáni. Akorát teda nepřátele nestahujeme z kůže.

Nejvíc se vídám s Holubem, kterej by šel označit slovy „ten, jehož hlava je často rozbitá“. Holub je můj nejlepší kámoš, přitahuje otřesy mozku a nikdy s ním není nuda. Pak je tu Bednář aneb „ten, který by mohl být synem Chucka Norrise“. Bednář je někdo, s kým není radno si zahrávat. Nesměje se, nebojí se, všeobecně neuznává emoce. Ale je to kámoš, na kterýho je vždycky spoleh. A to je to hlavní. No a pak tu máme Roberta neboli „toho, jenž je hlavním obvodem našeho mozkového centra“. Robert je IT hlavička, která má v sobě neskutečný množství informací a často se od něj dozvíme neuvěřitelně zajímavý věci.

Moje rodina má jasnej řád. Hlavním náčelníkem je babička. Máma se může snažit sebevíc, ale babičku zkrátka nikdy nepřekoná, i kdyby po večerech vypila víc ohnivý vody. Samotná máma by se dala označit jako „ta s prachovkou v ruce“. Máma je rapl na pořádek. Je to tak celej můj život a evidentně se to nezmění. A taky ráda otravuje život svýmu exmanželovi, mýmu tátovi, neboli „tomu, kdo bez piva a trenek nedá ránu“. Táta je pojišťovák, kterej má ve svým životě extrémní nedostatek vzrušení nebo chuti podnikat něco novýho. Zato má zvláštní zálibu v tom, že si často do domácnosti pořizuje nějaký divný domácí mazlíčky.

Zapomenout nesmím ani na milovanou sestřičku aneb „tu, která nebrala antikoncepci vážně“. Sestřička už jedno mrně má a teď se pomalu připravuje na druhý. Je až neuvěřitelný, že takovýho počtu dětí dosáhla se svým manželem Ritchiem neboli „stínem, o kterém nikdy není slyšet“. Ritchie je tak pasivní osobnost, že ho občas cizí lidi na ulici kontrolujou, jestli dejchá. No a pak je tu moje milovaná přítelkyně Majda. Jí bych označil asi jako „tu, co mi dává do života světlo“. Ale slunce vychází každej den, takže to vlastně asi nedává moc smysl.

Tak s těmahle lidma už jsem prožil opravdu neskutečný situace. A teď je čas na další!

ENJOY

Kapitola 1 - Happy brzdiii!

26. prosince, pondělí

Moje máma říká, že vždycky může bejt líp. Můj táta říká, že nikdy není tak zle, aby nemohlo bejt hůř. A naše vojenská babička na oba reaguje, ať je neposlouchám, že je vždycky tak, jak je, a hotovo. Nejsem si jistej, co si z toho mám vzít. Vím ale stoprocentně, že šílenější konec roku nepamatuju od toho incidentu pět let zpátky, kdy naši chtěli mít doma klidnýho silvestra. Sestřička ale v jednu ráno přitáhla kapelu jménem Nádorový onemocnění, že jsou to vážně fajn lidi a stráví s náma Novej rok, „protože nemají kam jít“. Máma by je okamžitě vyhodila (celej den nečistila koberec proto, aby po něm večer chodil předem neohlášenej počet lidí), ale táta byl už tak opilej, že mu to přišlo jako skvělej nápad, a hodně rychle se naučil jejich speciální novoroční písníčku „Zase o záděru víc“. Namísto očekávanýho nudnýho večera u stý sedmdesátý pátý reprízy silvestrovskýho Televarieté na ČT1 jsme tak doma měli regulérní punkovej mejdan, po kterým táta ráno spokojeně konstatoval, že mu ani nezmizelo moc alkoholu (zato byla pryč skoro celá lékárnička). To byl opravdu hodně divnej večer.

Divnej už proto, že jsem měl zároveň i narozeniny. O tomhle pro mě hodně citlivým tématu jsem se zatím nikdy nerozepisoval. Ale na konci roku mám narozky, konkrétně třicátýho prosince. Naši toho vždycky využijou a dají mi všechny dárky už k Vánocům (dopředu i za narozky, který mám o šest dní pozdějc), abych si je pěkně užil najednou. Samozřejmě že je to jen výmluva pro to, aby mi nemuseli kupovat zbytečně moc dárků, a chytře tak ušetřili. Babička mi dokonce práskla, že naši uvažovali o jméně David, kterej má svátek právě třicátýho prosince, aby si úplně nejvíc ulehčili práci. To jim naštěstí bábrle zatrhla. Ne že bych teda dvakrát nadšeně pištěl z Manuela, ale ten má aspoň svátek na konci března… Jo, taky mě překvapilo, že takový jméno v českým kalendáři vůbec existuje.

Narozky jsem do týhle chvíle každopádně nikdy oficiálně neslavil (když nepočítám to, že mi členové Nádorovýho onemocnění zazpívali při návštěvě „Hodně štěstí, zdraví a co nejmíň karcinogenů“ a jako speciální dárek mi dali obrázkovou knížku exotických nemocí). Zpětně jsem se pak dozvěděl, že jim knížku dala ségra – prý že by se jim mohla hodit. No a oni ji pak dali mně. A proč neslavím narozky? Protože to stojí za houby! Ale pokaždý. Nikdy to není jako ve filmech, kde se všichni výborně baví, hlavní hrdina se může díky všem roztrhat, dostane jeden dárek lepší než druhej a ještě dalšího půl roku potom všichni ukazujou fotky, který dokazujou, že to byl legendární mejdan. Každý narozky, na kterejch jsem kdy byl, jakože fakt naprosto každý, byly DOKONALOU přehlídkou trapnosti. Stačí si připomenout několik posledních let.

Holub chtěl udělat večírek originálně, a tak rodiče přemluvil, aby mu pronajali skákací hrad. To byl dobrej nápad jen do chvíle, než se všichni nafutrovali chlebíčkama a pak šli na skákací hrad… Holubovi rodiče museli ten hrad nakonec koupit, protože nešel vyčistit. Doteď jim smrdí ve sklepě a musím říct, že zóna okolo jejich sklepa je skoro radioaktivní. Poslední roky se tam bojí i deratizéři a nedávají tam ani návnady na krysy. Prej by se stejně žádná krysa k tomu sklepu nepřiblížila. No co, aspoň Holubův barák ušetří.

Robert vymyslel „zábavný“ narozky à la lovci pokladů. Nápad to nebyl úplně blbej – stopy byly různě rozmístěný a člověk musel vyluštit hádanku, aby se dostal k další stopě. Finální stanoviště bylo místo s občerstvením. Bohužel to připravoval Robert, takže už na první hádance, ve který bylo třeba využít k rozluštění morseovku a znalost finskejch lidovejch zpěvů, jsme se totálně zasekli. A tak na nás Robert celej den akorát čekal.

Bednář nás pozval k sobě domů na narozky, což samo o sobě vyvolávalo obavy (k Bednářovi domů se nechodí, a když jo, rozhodně se tam nechodí kolektivně). Bullet, jeho současná holka, ale řekla, že „se nebude chovat nespolečensky“. I když je to normálně baba ostrá jak břitva, doma mu to na narozky tak vyzdobila, že by i domeček pro panenky záviděl. Připadali jsme si v jeho pokoji jak postavy z Toy Story.

Zábava o tyhle narozeninový oslavy ani nezavadila, a to jsem ještě nezmínil svoje narozky. Naši se dřív snažili, abych je slavil. Snaží se tak všichni rodičové, dokud jsou jejich děti ještě malý. Táta mi to vysvětlil tak, že když se dítě dostatečně nebaví s ostatníma, vyroste z něj ošklivej asociál, co bude jen mlčet a jednoho dne pravděpodobně vystřílí nějakou kancelář. Proto prej rodiče pro děti pořádají narozky. Jak to tak doříkával, podíval se na Ritchieho. Ritchie je manžel mojí starší sestřičky Martiny, nemá skoro žádný kamarády a málokdy ze sebe dostane celou větu. Většinu času vlastně jen sedí, někam zaseknutě kouká, a když do něj ségra šťouchne loktem, pronese buď „ano“, „máš pravdu“, nebo „promiň“. Sestra tátu samozřejmě okřikla, že Ritchie není žádnej šílenej asociál a rozhodně nebude nikoho střílet. Očekávala od Ritchieho, že se bude bránit, ale ten tradičně nevnímal okolí, tak do něj loktem šťouchla a on instinktivně vyštěkl „promiň“. Nejsem si úplně jistej, jestli je dobře, že Ritchie dělá u nás ve škole školníka. Pokud by na to došlo, byl bych v úplně první palebný linii.

Když mi bylo nějakejch dvanáct, zkoušel jsem si narozky uspořádat sám. Skoro nikdo nepřišel a lidi, co dorazili, mi většinou přinesli dárky jako půlku snědený čokolády nebo použitý mejdlo. Kluky vidím pořád, takže proč bych měl vůbec nějaký narozky pořádat? Tss, kašlu na to, ať si narozky slaví jiní, já se na to letos pěkně, jako každej rok, vykašlu.

27. prosince, úterý

Tak mi Majda vysvětlila, proč letos BUDU SLAVIT NAROZKY. Jsem přece trochu slavná osobnost, když jsem teď ten JůTuber, a nemůžu jen tak neslavit svoje narozeniny! Prej mi bude chtít spousta lidí popřát a nemůžu bejt sobeckej a nemyslet na ostatní. Ta logika mi přijde trochu zvrácená, ale jakmile mi Majda něco navrhuje a zvedne u toho jen levý obočí, je mi dávno jasný, že to budu muset udělat. Když mi říkala o nutnosti oslavy mejch narozek, její levý obočí šlo tak vysoko, že dle mýho na chvíli hlavu opustilo. Takže narozky budou.

Taky jsem hodil na Twitter zprávu, kde jsem se lidí zeptal, jaký narozeninový téma by jim přišlo nejlepší a jestli by chtěli přijít. Nebyl to úplně ten nejchytřejší tah. Nevím, jak mámě vysvětlím, že mám na narozky přihlášenejch 34 hostů a číslo stoupá. Kolik na to asi bude třeba chlebíčků?

TIP

ZALOŽTE SI TWITER!

Vy ho ještě nemáte? Proč? Že je tam nuda? No, neměli byste to podceňovat… Twitter má úžasnou vlastnost – není na něm každý. Co to znamená? Třeba právě to, že si vás snáze všimne váš oblíbený JůTuber nebo jiná osobnost! Mnoho skvělých přátelství bylo navázáno díky tweetování. Například pořad Značková show na YouTube vznikl díky Twitteru – většinu JůTuberů dostali do pořadu přes něj. Pokud Twitter dosud nevyužíváte, tak šup do toho! Mrkněte se, jak to dělají úspěšní JůTubeři, a třeba je ze začátku napodobujte. Až se vám to dostane pod kůži, možná se setkáte se svým idolem dříve než ostatní!

28. prosince, středa

72 hostů. Máma řekla, že na takovej mejdan doma můžu zapomenout, protože pak nehodlá uklízet koberec. Táta byl nadšenej z toho, kolik lidí mi chce popřát, a navrhnul, že bysme mohli narozky oslavit v dětským koutku v nákupáku. Možná to vypadá, že mu nedochází, kolik už mi bude (16, kdyby někdo zapomněl), ale důvod leží jinde. Vždycky když jsme chodili jako celá rodina nakupovat, bylo na něm vidět, jak děckám závidí, že prolézají hrad a skáčou do balónků, zatímco on musel s mámou absolvovat procházku po všech možnejch i nemožnejch obchodech. Chce to podle mě zkusit taky, protože „za jeho mládí takový koutky v obchodech neměli“. Je fakt, že když byl táta mladej, neexistovaly ani pořádný obchoďáky a na všechno se stála fronta. Bojím se ho zeptat, jak vypadala jeho poslední oslava narozenin (představuju si to jako dlouhou frontu na pivo, ve který nemá vůbec nikdo dobrou náladu).

Byl jsem v koncích a už počítal s tím, že z narozek nic nebude, protože mě zkrátka nenapadalo, kde bych je uspořádal. Když jsem to řekl Majdě, mávla rukou se slovy „nech to na mně“ a odešla. Nevím, jestli se mám těšit, nebo bát. Pravděpodobně od obojího trochu.

29. prosince, čtvrtek

Tak tomu neuteču, oslava bude. Bude se konat 31., abychom si my mladší jakože rovnou užili i silvestr (i když skončíme už v šest), a Majda dojednala tělocvičnu na mý bejvalý základce. Že mě tam prej rádi uvidí a aspoň můžu udělat zase nějaký veselý video o škole.

Veselý to bude rozhodně. Už je potvrzenejch 95 hostů, z toho budu znát tak možná pět lidí. Když jsem to číslo říkal klukům, byli ohromený. Bednářovi dokonce vypadl nůž z ruky (ale možná to udělal úmyslně, protože se špičkou zapíchl do žížaly, která se právě plazila okolo).

30. prosince, pátek

Nesnáším řetězovej efekt. Majda samozřejmě řekla mámě, jak perfektně to zařídila. Máma nadšená, že nebude muset nic uklízet, okamžitě předala informaci tátovi. Ten se hned nabídl, že zařídí vybavení, na což máma – aby náhodou nebyla za tu horší – řekla, že zase udělá občerstvení. Pak se chvíli překřikovali, kdo to udělá líp (byla to taková ta nesmyslná hádka o to, kdo z nich mě má víc rád, ale o mě v tu chvíli fakt vůbec nešlo). Táta prohlásil něco o nejlepší výbavě na mejdan, co se dá sehnat, a máma uraženě řekla „fajn“ a vyrazila na nákup do supermarketu. Nevím, co má v plánu, ale její „fajn“ nikdy neznačí nic dobrýho.

31. prosince, sobota

Jsem zvyklej na to, že na konci roku zavládne určitý šílenství. Nikdy se ale netýkalo mě. Táta mě od rána po esemeskách bombarduje zprávama, co všechno dokázal na mejdan sehnat (Co je proboha elektrickej bejk?!!), přičemž něco z toho získal jen díky mýmu jménu (což znamená, že to musím dát do videí). Máma zase posílá dotazy typu „Co jí tví kamarádi?“, za tím následují fotky nejrůznějších jídel s otazníky. Z legrace jsem na fotku z mrazáku, kde byly hranolky, ale i mraženej humr, odpověděl „obojí jo“. Uvidíme, jak daleko je ochotná zajít.

TIP

SMĚNNÝ OBCHOD

Jééé, tenhle foťák chci! A tahle kamera! Boží!!! A támhleten střihací program. Ouuu!!! Ale nemám na to prachy... Sakra! Co s tím? Kdo by něco takového neznal? Stalo se vám to někdy? I JůTubeři neustále řeší nákupy nové techniky a někdy dost bojují s financemi. Nezdá se to, ale většinu peněz z YouTube vrazí obyčejně do nové techniky. Jak ale začít, když ještě žádný příjem z YouTube nemáte, studujete a máte brigádu, která tolik nenese? Mám řešení – směnný obchod. Můžete zkusit zajít do oblíbeného obchodu s elektronikou a nabídnout jim svoje služby za to, že vám pak dají nový foťák nebo kameru. Nebo se můžete zeptat někoho, kdo takový foťák má, a nabídnout mu, že mu s něčím pomůžete výměnou za to, že vám techniku půjčí, když budete potřebovat. Nebojte se druhé oslovit.

Nebudu lhát, jsem z toho hodně nervózní. Už léta jsem narozeniny neslavil a teď rovnou oslava skoro se stovkou lidí, s reproduktory ve tvaru tropickejch palem (táta se fakt činí) a k tomu bůhvíco z máminý kuchyně. Před chvílí psala něco o jehněčím a dušenejch játrech. Asi bych měl přestat blbnout a napsat jí, že nějaký křupky s colou budou všem bohatě stačit.

V celým tom narozeninovým mumraji jsem docela rád za nějaký rozptýlení. Je deset, oslava má začít až za tři hodiny a přijel Ritchie, jestli bych s ním pro něco nezajel. Za jinejch okolností bych s člověkem, jako je on, do auta dobrovolně nevlezl, ale potřeboval jsem na chvíli od všeho vypadnout. Ritchie si mě navíc od chvíle, co jsem ho na konci minulýho měsíce neplánovaně zachránil v lese od vyhladovění k smrti, hodně oblíbil. Přitom to byla naprostá náhoda. Poté, co se ztratil na školním lyžáku, jsme ho já, Robert, Holub a Bednář šli do lesa hledat. Ritchieho osobnost se ukázala tak nevýrazná, že dokonce ani nezanechával stopy ve sněhu. Po pár hodinách uprostřed zasněžený divočiny jsme to vzdali a vraceli se do chaty. Šel jsem si odskočit na malou (a vzpomněl si na tátovu radu „nikdy nežer žlutej sníh“). Jak jsem tak uprostřed zmrzlýho lesa vykonával malou potřebu, málem jsem pomočil Ritchieho, kterej ležel ve sněhu obalenej věcma a doufal, že vydrží do oblevy a pak najde cestu domů. Když mě uviděl, nadšeně vyskočil a začal mě objímat. Což bylo maximálně nevhodný, protože jsem pořád ještě nebyl zapnutej… Od tý doby mi Ritchie vděčí za záchranu života a považuje mě za blízkýho kamaráda. Nemám to srdce mu to vymlouvat.

Tentokrát jsem ale Ritchieho chuť trávit se mnou volnej čas ocenil. Aspoň na chvíli vypadnu z domu a pak si jako hvězda nakráčím na oslavu svejch narozek a pořádně si je užiju! Je to vtipný. Kdysi jsem se styděl mluvit i do kamery a teď se těším na tunu cizích lidí.

TIP

NATÁČEJTE VIDEA!

Nééé! To nejde… Tohle teď možná křičíte a lomcujete sebou. Nemám pravdu? Myslíte si: „Já a videa? Panebože! Neumím ani mluvit, natož držet kameru či mobil… A ještě k tomu nevypadám nejlíp…“ Vítejte v klubu! Nikdo z JůTuberů není dokonalý! Někdo má trochu křivé zuby, jiný křivý nos, ta má zase kilo navíc. No a? Není to o dokonalosti. Ale o odvaze! A natáčením videí můžete svou kuráž pěkně nakopnout. Zkuste to, nic tím neztratíte. Co máte rádi? O čem byste rádi mluvili? Vezměte do rukou telefon a natáčejte! Na nic nečekejte. Video musí ven. Jasně, ostatní se budou chvíli smát. Budou vás kritizovat. Ale nevzdávejte to. Udělejte další video a uvidíte, jak se pomalu začnete zlepšovat. Nikdo nezačal na vrcholu, každý se musel postupně vypracovat. Je toho ve vás více, než nyní vidíte. Třeba se ve vás skrývá budoucí slavný JůTuber nebo vlogerka! Kdo ví...

stále 31. prosince, sobota

Je právě osm večer a je mi dost líto, že jsem Ritchieho nepomočil. Narozeninová oslava byla něco neskutečnýho. Alespoň to tak říkají… já to bohužel potvrdit nemůžu. Proč? Protože JSEM TAM NEBYL!

Ritchie a moje drahá sestra čekají druhý dítě. To první se chudák jmenuje Antonio (nechápu, proč se rodiče u nás v rodině takhle dětem mstí, jako by moje jméno nestačilo), takže čekám, co vymyslí tentokrát. Moje ségra má samozřejmě extrémně rozhozený hormony. To se těhotným ženským stává. Během těhotenství mění nálady z minuty na minutu, brečí u reklam se štěňatama, potom křičí kvůli maličkostem a mají nevyzpytatelný chutě (když jsem jí minule viděl, jak jedla nakládaný okurky se šlehačkou, málem jsem se pozvracel). Dneska ráno si sestřička v nějakým lifestylovým magazínu přečetla, že pokud chce mít celý příští rok štěstí, musí dát na talíř k novoročnímu obědu prasečí rypáček. Zní to možná jednoduše, ale sehnat něco takovýho 31. pár hodin před obědem, to není žádná legrace. Ritchie by se bez toho obešel (táta říká, že podle svýho výrazu na štěstí dávno rezignoval), ale ségra si postavila hlavu a Ritchie prostě musel prasečí rypáček sehnat, pokud „nechce sobě, ségře, Antoniovi a tomu malýmu, co se teprve narodí, zkazit celej život“ (její slova). Ve městě už měli prasečí rypák maximálně známý alkoholici, a tak si Ritchie přes internet zjistil, že v jedný vzdálený vesnici prodává něco takovýho tamní statkář zoufalejm měšťákům, co si vzpomenou na poslední chvíli. A samozřejmě, aby to nebyla nuda, je to nějaká vesnice o čtyřech barácích, kterou navigace nezná, takže Ritchie potřeboval na cestu pomocníka. Vzhledem k jeho nedávný ztrátě v lese mi to přišlo jako dobrej nápad (ségra by asi nepovažovala za dobrej začátek roku to, že se jí zase někde ztratil manžel).

pořád 31. prosince, sobota / technicky už 1. ledna, neděle