Příběh lásky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Budař

Příběh lásky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola první

Radost a Radosta

Žil muž, a žil dobře. Hojnost měl a taky krásnou ženu Miladu, kterou nade všechno miloval. Miloval ji ráno, v poledne, večer, od jara do zimy, ve sklepě i na půdě. A ona jeho taky! Byla to láska, jak se říká, „životní“.

Osud jim sice děti nedopřál, ale o to víc je zahrnul společným štěstím. Žili v chalupě na stráni u lesa nad vískou Štísková; o té jste nejspíš nikdy neslyšeli, protože je v horách tak dobře schovaná, že i pošťáci se dohadují, kde vlastně přesně leží.

Ten muž se jmenoval Radvan Křemenec, ale nikdo mu neřekl jinak než Radosta, protože se skoro pořád smál. Byl to chlap jak hora, srdce měl vřelé a přátelské a snad se nenašel člověk, který by ho neměl rád. Navíc to byl místní ranhojič, felčar, zkrátka doktor, a to byly odjakživa osoby velice vážené. O Radostovi se taky říkalo, že ho nikdy nikdo neviděl plakat! Ani on sám už si nepamatoval, kdy brečel naposledy. V tom byl stejný jako jeho otec Emil Křemenec, děd Ondřej Křemenec, praděd Rudolf Křemenec, zkrátka ti Křemencovi to nějak měli v rodě.

Zato Radostův smích, to bylo něco! Oni lidé se smějí všelijak (to jste si jistě všimli) – pisklavě, hurónsky, upjatě, bublavě, ale jeden smích patří k nejvzácnějším: takový, který svým zvukem léčí (možná jste ho už taky slyšeli, nebo jste děti, a to ho nejspíš sami máte, protože u dětí se vyskytuje velice často!). A přesně takový čarovný smích měl ten Radosta Křemenec z obce Štísková, o kterém vám teď budu vyprávět.

V životě to tak bývá, že někdy člověka zasáhne nečekaná rána, před níž ho žádný smích neochrání. Milada se těžce roznemohla. Nic nepomohly Radostovy byliny, obklady a masti, konejšivé úsměvy, zoufalá volání jeho milujícího srdce. Jednoho jarního rána usnula krásná Milada navěky.

Radosta ji vyprovodil na cestu láskyplným polibkem, pohladil její černé vlasy, sám si oblékl nejčernější sako a zapálil tucet svíček.

„Ať tě vítr nese tam, kde budeš šťastná a svobodná, Miluško má milovaná. Ať ti ptáci na tu dlouhou cestu zazpívají píseň tak veselou, že tě úsměv už nikdy neopustí. Vím, že se zase setkáme. Nemůže to být jinak, má milovaná.“ To jí pošeptal do vlasů, pak jemně políbil její navždy už zavřené rty a usedl na zápraží.

To ráno v Radostově srdci něco puklo a jeho smích dočista vyschl. Ale co bylo ještě podivnější, ani teď ten dobrý muž neuronil jedinou slzu.

Na pohřeb se sjelo lidu, že se do kostela ani nevešli. Báby mudrovaly, že to byly davy jak o pouti v Habarticích! A snad dokonce i větší, než když tenkrát před Vánoci projížděl Štískovou sám císař pán, a to už je co říct! Plakali dočista všichni; jen Radosta ne. S tváří zachmuřenou se slušně pozdravil s každým, kdo mu přišel darovat lásku a vlídné slovo. V slzách všech těch dobrých sousedů se třpytily jarní červánky, jen Radostovy oči byly suché jak srpnové snopy. Báby, co mají zlé jazyky (a že se jich vždycky všude najde dost), žvanily večer v hospodě; co prý je to za funus, že Radosta ženu pochoval, a ani jeden kapesník z kapsy nevytáh. Nelida! Radosta si jich nevšímal, seděl sám hned vedle výčepu a pil a pil a pil.

„Jen ať to řádně zapije,“ říkal tiše soused Jůra, „aspoň uleví smutku. Dyť ten chlap je jak skála!“

Ale Radosta vypil šest piv a tři rumy a jeho tvář byla pořád stejně zaťatá a chmurná; z jeho bystrých očí neukápla jediná slza. Když báby (ty samé, co tak jedovatě žvanily) začaly za Radostou chodit s kořalkami a přitom brebentily: „Jaká prý byla Miládka skvělá ženská“ a „Radosta, to je pane chlapák, ani slzu neuronil!“ –, ten dobrý muž to nevydržel, vypil darované kořalky a šel spat. Jarní rána bývají jasná a svěží a smutný člověk často přijde na jiné myšlenky…

Kapitola druhá

Nejsmutnější lodičky