Obsah

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

www.egmont.cz

KNIHA DRUHÁ

Jackovi,

mému navigátorovi

Night School. Legacy

First published in Great Britain in 2013 by Atom

Copyright © 2013 by Christi Daugherty

Cover © 2013 by VGO Oetinger

The moral right of the author has been asserted.

Všechna práva vyhrazena.

Všechny postavy a události v této knize, kromě těch, které jsou veřejně známé, jsou smyšlené a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či nežijícími, je čistě náhodná.

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., Žirovnická 3124, 106 00 Praha 10, v Praze roku MMXIV jako svou 4401. publikaci

Z anglického originálu Night School. Legacy přeložila Martina Šímová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Příprava e-verze – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěné verze 978-80-252-2846-3

ISBN elektronické verze 978-80-252-3284-2

JEDNA

„Isabelle, potřebuju pomoc!“

Allie se krčila ve tmě a naléhavě šeptala do telefonu. Necelou minutu poslouchala hlas na druhé straně linky. Občas přikývla, až se jí tmavé vlasy zatřásly. Když hlas utichl, neohrabaně sňala zadní kryt telefonu a vyndala z něj baterii. Poté vytřásla SIM kartu a podpatkem ji zadupala do země.

Přelezla nízkou cihlovou zeď kolem malého náměstí na London Garden, kde se ukrývala, a téměř neviditelná se v bezměsíčné noci rozběhla pustou ulicí. Zpomalila jen na tak dlouho, aby upustila prázdný telefon do otevřeného odpadkového koše. O pár ulic dál hodila baterii přes vysoký plot do něčí zahrady.

Pak zaslechla, jak se na chodníku kromě jejích kroků rozléhá ještě něco dalšího. Skrčila se za bílou dodávku zaparkovanou na kraji silnice a se zadrženým dechem poslouchala.

Kroky.

Těkala očima po tiché ulici lemované řadovými domy, ale nebylo moc míst, kam se schovat. Slyšela rychlé kroky svých pronásledovatelů – neměla moc času.

Allie padla na zem a vplazila se pod dodávku. Nosní dírky jí naplnil pach asfaltu a oleje. Tváří spočívala na hrubém povrchu silnice, který byl po předchozí bouřce studený a vlhký. Úpěnlivě naslouchala a přemlouvala vlastní srdce, aby se ztišilo. Kroky se stále přibližovaly. Když dospěly až k dodávce, zadržela dech. Avšak dotyčný minul její úkryt, aniž by zpomalil. Pocítila záchvěv úlevy.

Pak se ale kroky zastavily.

Ze vzduchu jako by se vytratil všechen zvuk – Allie chvíli neslyšela vůbec nic. Pak se ozvalo tiché zaklení. Trhla sebou. Za okamžik zaslechla tlumený mužský hlas.

„To jsem já. Ztratil jsem ji.“ Přišla odmlka, po které se muž začal bránit. „Já vím, já vím… Koukej, je rychlá, a jak jsi říkal, zná to tady.“ Další odmlka. „Jsem na…“ chodidla zašoupala o chodník, jak se muž rozhlížel kolem, „… Croxted Street. Počkám tady.“

Následovalo ticho, které trvalo tak dlouho, až si Allie myslela, že snad odešel, aniž by ho zaslechla. Zrovna když ji tím nehybným ležením rozbolely svaly, ozval se zvuk, z kterého ji zamrazilo.

Další kroky.

Tyhle se v chladné noci ostře rozléhaly. Jak se blížily k jejímu úkrytu, postavily se jí chloupky na rukou. V uších jí duněl tlukot vlastního srdce. Dlaně měla vlhké potem.

Klid, řekla si ostře. Zůstaň v klidu.

Začala systematicky dýchat, jak ji to přes léto naučil Carter – pokud se člověk soustředil na krátké nádechy a výdechy, mohl tak zastavit nekontrolovatelné návaly strachu.

Tři nádechy, dva výdechy.

„Kdes ji viděl naposledy?“ Do jejího tichého oddechování zazněl tlumený výhružný hlas.

„Asi tak dvě ulice zpátky,“ odpověděl ten první. Uslyšela šustění saka, jak muž ukázal tím směrem.

„Nejspíš někde zahnula nebo se schovala do nějaké zahrady. Vraťme se zpátky stejnou cestou. A dívej se i za popelnice – není moc velká. Mohla se tam schovat.“ Muž si povzdechnul. „Nathanielovi se nebude líbit, jestli ji ztratíme. Slyšel jsi, co říkal. Tak ať se to nestane, dobře?“

„Je pekelně rychlá,“ řekl první muž nervózně.

„Jo, ale to už víme. Vezmi si druhou stranu ulice. Já si vezmu tuhle.“

Jejich kroky se začaly vzdalovat. Allie se ani nehnula, dokud úplně neodezněly. I pak nejdřív napočítala do padesáti, než opatrně vyklouzla zpod dodávky. Když zase stála na nohou, schovala se mezi auty a důkladně se rozhlédla na všechny strany.

Není po nich ani vidu.

Doufajíc, že jde správným směrem, rozeběhla se tentokrát ještě rychleji. Za běžných okolností běhání milovala – i nyní její nohy brzy přijaly plynulý, přirozený rytmus a dech se jí při pohybu zklidnil. Jenže tohle nebyly běžné okolnosti. Bojovala s nutkáním ohlížet se za sebe, protože věděla, že pád a případné zranění by mohly znamenat odhalení. A kdoví, co by se dělo pak.

Ve tmě kolem rychle ubíhaly domy, vypadalo to, jako by se hýbaly místo ní. V tak pozdní dobu byl na ulici klid. Snímače pohybu se staly jejím nepřítelem; pokud proběhla před domovním vchodem, světla naskočila a zároveň ji oslepila i odhalila. Držela se proto ve středu silnice, avšak i tam ji pouliční světla ostře ozařovala. Když ulice náhle skončila křižovatkou, Allie se smykem zastavila a těžce oddychujíc pohlédla na okolní cedule.

Foxborough Road. Jak to Isabelle říkala? Mnula si čelo ve snaze si vzpomenout.

Ŕíkala doleva na Foxboroughské, rozhodla se po chvíli. Pak doprava na High Street. Ale jistá si tím nebyla. Všechno se seběhlo tak rychle.

Hned poté, co zahnula doleva a zahlédla před sebou jasná světla High Street, poznala, že se nezmýlila. Jenže ani když se jim přibližovala, nemohla s jistotou vědět, zda jí přítomnost taxíků, autobusů a nákladních aut zaručí větší bezpečí. Byla teď venku na otevřeném prostranství. Aniž by zpomalila, rozeběhla se přímo po High Street a hledala místo, o kterém jí řekla Isabelle.

Tady! Na rohu, u křiklavě pomalovaného stánku s rychlým občerstvením zabočila Allie vpravo a našla malou postranní uličku, ve které měla podle ředitelčiných pokynů počkat.

Ani se neohlédla a vrhla se do stínů mezi dvěma masivními železnými kontejnery.

Opřená zády o zeď čekala, až bude schopná popadnout dech. Vlasy jí padaly do očí a lepily se jí na zpocený obličej; roztržitě je odhrnula rukou a nakrčila nos.

Co je to kruci za smrad?

Z odpadkových košů se linul zápach, ale byl zde cítit i další puch, o kterém raději ani nechtěla přemýšlet. Soustředila se na svou záchranu a očima upřeně sledovala vchod do uličky. Isabelle říkala, že nebude muset čekat dlouho.

Jenže minuty ubíhaly a Allie se stávala čím dál netrpělivější. I tady ve tmě se cítila příliš nechráněná; příliš snadno by ji mohli objevit.

Kdybych hledala sebe samu, tohle by bylo jedno z prvních míst, kam bych se podívala, pomyslela si.

Mračila se a roztržitě si kousala nehty, dokud její pozornost neupoutal jakýsi šramot u jejích nohou. Letmo pohlédla tím směrem a uviděla obal od sendviče, který se pohyboval sám od sebe. Nejdřív nemohla pochopit, co vlastně vidí, avšak vzápětí už leknutím otevřela ústa – to když se k ní obal začal přibližovat ze vzdáleného konce uličky. Teprve když se octnul v kruhu světla, Allie spatřila tenký vroubkovaný ocásek táhnoucí se za ním po zemi. Přikryla si rukama ústa, aby potlačila výkřik. Seděla v krysím hnízdě. Zoufale se rozhlížela kolem, ale nebylo kam jinam utéct. Jak se k ní obal od sendviče klikatými pohyby blížil, srdce jí bilo na poplach strachem a musela zápasit sama se sebou, aby zůstala v klidu. Nesměla opustit svůj úkryt. Jakmile však krysí krabička narazila do její levé nohy, bylo to na Allie příliš – vyrazila z uličky, jako by jí hořelo za patami. Když se zastavila, zjistila, že je zpátky na hlavní ulici a nemá ponětí o tom, co si počít.

V tom okamžiku před ní smykem zastavilo elegantní černé auto. Než mohla Allie jakkoliv zareagovat, na straně řidiče z něj v jediném rychlém pohybu vystoupil vysoký muž.

„Allie! Rychle! Nastup do auta.“

Užasle na něj zírala. Isabelle říkala, že jí pošle na pomoc lidi. Neřekla: „Pošlu jednoho chlápka v nóbl autě.“ Vypadal zrovna jako ti muži, co ji předtím pronásledovali – měl na sobě draze vyhlížející oblek a jeho vlasy byly tmavé, nakrátko střižené. Allie paličatě zdvihla bradu.

Ani mě nehne, abych do toho auta nastoupila.

Jakmile se však obrátila na útěk, ze stínů Foxborough Road se vynořily dvě postavy a běžely přímo k ní. Byla v pasti.

Ohlédla se zpět na muže s elegantním autem, který ji znepokojeně pozoroval. Nechal motor běžet a ten teď tiše vrčel jako tygr, jenž právě zahlédl svou kořist. Když váhavě ustoupila o krok dozadu, natáhl k ní pravou paži s rukou vytočenou do strany. Mluvil překotně a nedělal pomlky mezi slovy.

„Allie moje jméno je Raj Patel jsem táta Rachel Isabelle mě pro tebe poslala prosím nastup co nejrychleji do auta.“

Allie ztuhla. Rachel byla jedna z jejích nejlepších kamarádek. Isabelle byla ředitelkou Krymské akademie. Pokud mluvil pravdu, byla s ním v bezpečí. Měla jen dvě vteřiny na to se rozhodnout, a proto pátrala po nějakém znamení, které by jí napovědělo, co dělat. Hledala jakoukoliv známku toho, že byl skutečně tím, kým tvrdil.

Jeho napřažená ruka se ani nezachvěla; měl Racheliny oči.

„Nechceš, aby tě ti muži chytili, Allie,“ řekl. „Prosím, nastup do auta.“

Něco v jeho hlase jí napovědělo, že mluví pravdu. Jako by právě vyřkl kouzelnou formuli, která uváděla její tělo do pohybu, Allie se vrhla směrem k němu, šátrajíc po nezvyklé klice u dveří. Skočila dovnitř. Nestačila si ani zapnout bezpečnostní pás a auto už vyrazilo kupředu. Když západka dosedla na své místo, uháněli rychlostí sto kilometrů za hodinu.

DVA

A přitom ten večer začal tak dobře. Poprvé za mnoho měsíců vyrazila Allie ven se svými starými přáteli Markem a Harrym. To byli kluci, s nimiž se potloukala v dobách, kdy se neustále dostávala do potíží – ji a Marka zatkli jen několik měsíců zpátky.

Její rodiče oba chlapce nesnášeli, takže když jim oznamovala své večerní plány, čekala jistý odpor. Ale nevypadali ani trochu naštvaně. Matka jenom řekla: „Buď doma do půlnoci, prosím.“ A to bylo všechno.

Od té doby, co se v létě vrátila z Krymské akademie, chovali se k ní doma jinak. Respektovali ji. Bylo divné odcházet ven, aniž by se strhla hádka. Ještě divnější bylo přijít zase do parku, kde se dřív s Markem a Harrym poflakovali, a najít kluky, jak se pořád houpou na šprušlích jako přerostlé děti.

„Vy dva si potřebujete najít práci,“ řekla, když procházela brankou.

„Allie,“ zahulákali a rozběhli se k ní napříč potemnělým hřištěm.

Měla ze setkání takovou radost, že se nemohla přestat usmívat. I oni vypadali nadšení, že ji vidí – plácali ji po zádech a do ruky jí vrazili plechovku vlažného cideru. Jenže když se usadili, kluci na houpačkách a Allie v podřepu na vrcholu skluzavky, hovor váznul. Mluvili jen o chození za školu, o tajných výpravách po železničních tratích se sprejem v ruce, o kradení věcí z obchoďáku s botami. Mluvili o stejných věcech jako vždycky. Jenže teď to najednou byla…

Nuda.

Od jejich posledního setkání uplynuly jenom dva měsíce, avšak Allie se cítila o mnoho starší – tolik se toho na Krymské akademii za letní pololetí stalo. Pomohla školu zachránit před požárem. Skoro zemřela. Jinou studentku našla mrtvou. Při té vzpomínce se otřásla. Kdyby se jim snažila vysvětlit, jaké to na Krymské je, určitě by to nepochopili. Když se jí na školu ptali, odpovídala vyhýbavě: podle ní byla škola „tak trochu šílená“, ale jinak „celkem v pohodě.“

„Jsou všichni ti lidi tam pracháči?“ zeptal se Harry, přičemž v ruce zmačkal plechovku od cideru a mrsknul s ní směrem do parku. Allie pozorovala plechovku, jak se leskne mezi světle zelenými stébly trávy.

„Asi jo,“ řekla, aniž by z ní spustila oči.

Ale, pomyslela si pro sebe, mám je fakt ráda.

„Zacházej s tebou jako s námezdní pracovní sílou?“ zeptal se Mark soucitně a snažil se z jejího výrazu něco vyčíst. Do očí se mu nepodívala.

„Někteří jo,“ připustila Allie a myslela při tom na Katie Gilmorovou a její partu. Na konci pololetí však s Katie táhly za jeden provaz, aby zachránily školu před ohněm, a vytvořily si tak jedna pro druhou jakýsi zdráhavý respekt.

„Ale nejsou zase tak špatní,“ uzavřela to.

„Nedokážu si představit, že bych chodil do školy s bandou hejsků.“ Harry se na houpačce postavil a zhoupl se s ní do tmy. Jeho hlas k nim dolehnul, když prosvištěl kolem. „Řek‘ bych jim, kam můžou jít, a pak by mě, počítám, vyrazili.“

„Jako kdyby tě tam vůbec vzali,“ posmíval se mu Mark a vrazil do řetězů Harryho houpačky, takže se teď pohybovala v kruzích.

„Vracíš se tam?“ zeptal se Mark a náhle zvážněl.

„Jo, rodiče říkají, že musím. A já tak nějak… vlastně chci.“ Nespouštěla z něj oči, doufajíc, že to pochopí. Pocházel z jiného prostředí než ona. Otec s nimi nežil a Mark bydlel s matkou v panelovém domě. Jeho máma chodila se svými kamarády po nočních klubech a barech – nechovala se zrovna tak, jak se rodiče obvykle chovají. Když Alliein bratr Christopher před dvěma lety utekl, Mark jí bratra nahrazoval, jak jen to bylo možné. Věděla, že ji od té doby, co odjela do školy, postrádá. Popravdě řečeno ona si na něj však po prvních pár týdnech na Krymské ani nevzpomněla.

„Budu ti psát,“ slíbila nyní s horlivostí o to větší, že se cítila provinile. Markův jízlivý úsměv jí vzdáleně připomněl Cartera.

„Jo?“Otevřel další plechovku cideru a vyskočil na houpačku. „Já ti zas budu psát o tom, co se šustne u nás na Hammersmith a City line.“

Odrazil se nohama a zhoupnul se obloukem k Harrymu, který dělal to samé a zpíval si u toho nesmyslné písničky.

Allie seděla na skluzavce a sledovala jejich vtipkování; cloumali přitom s houpačkami, jako by je chtěli vyrvat z kovového rámu.

Tvářila se zamyšleně, nedotčená plechovka s ciderem stála vedle ní. Byla už skoro půlnoc, když Harrymu zazvonil telefon. Po krátkém hovoru se nejdřív radil s Markem, než se otočil k ní.

„Jdem trochu poupravit autobusový depo v Brixtonu. Jdeš taky?

Allie po krátké odmlce zavrtěla hlavou.

„Slíbila jsem domácím, že budu zpátky brzy,“ řekla. „Pořád se mnou zacházejí jako se zločincem.“

Harry k ní natáhl ruku sevřenou v pěst a Allie o ni drcla tou svojí. V jeho tašce zachrastilo, když ji zvedl.

„Tak zatím, Sheridanová,“ řekl a odcházel z parku. „A nenech se od těch snobů rozhodit.“ Mark se ještě zdržel.

„Jestli chceš ty dopisy vážně psát, Allie,“ řekl po delší chvíli, „tak je to oukej.“

„Budu psát,“ slíbila, v tu chvíli pevně rozhodnutá tak skutečně učinit. Nato se otočil a odběhl za Harrym.

Chvilku je slyšela, jak si v dálce povídají a smějí se. Když jejich hlasy odezněly, slezla ze skluzavky, sebrala prázdné plechovky od cideru a vyhodila je do odpadkového koše. Potom si natáhla tmavou kapuci a vydala se domů; myšlenky jí v hlavě vířily rychlostí, jež značně překračovala tempo její chůze. Byla skoro na místě, když je zahlédla – čtyři muže stojící před jejím domem.

Jejich obleky byly šité na míru, vlasy měli krátce střižené a upravené. Jeden z nich měl na sobě i ve tmě sluneční brýle; zatímco na něj upřeně hleděla, rozbušilo se jí srdce. Jeho atletický postoj a naprostá soustředěnost jí připomněly Gabea. Zastavila se. To byla první chyba – měla prostě vejít do zahrady paní Bursonové a vytratit se zadem. Jenže to neudělala. Jak její kroky utichly, ten, co k ní stál nejblíž, se prudce otočil. Byla z poloviny skrytá ve stínu, ale zdálo se, že ji poznal. Ukázal jejím směrem.

„Hej,“ řekl tiše a dvakrát luskl prsty. Všichni se k ní obrátili. Allie obezřetně ustoupila o krok zpátky.

„Allie Sheridanová?“ zeptal se ten první. Další krok vzad.

„Chceme si jen promluvit,“ řekl další z nich.

Allie se otočila jako na obrtlíku a rázem byla ta tam. Přeskočila nízký plot paní Burnsonové, doběhla k zadní brance, o níž věděla, že je pořád odemčená, a protáhla se jí ven. Za sebou slyšela klení, jak se muži snažili potmě brankou prodrat, zatímco ona už uháněla zpátky do parku. Vzala to úprkem přes kluzkou trávu a skrz plot na jeho odlehlé straně. Kličkovala sousedstvím, běžela tak dlouho, až za sebou nikoho neslyšela. Pak přeskočila zídku u jedné ze zahrad a zalezla pod živý plot. Když se po čase, který jí připadal jako věčnost, stále neozývaly žádné kroky, vytáhla třesoucíma se rukama telefon z kapsy.

Teď seděla na jemném koženém sedadle v černém Audi a sledovala Rachelina tátu, jak o mnoho vyšší než povolenou rychlostí manévruje mezi ostatními auty na Jižním okruhu. Ne že by mu přímo nevěřila, ale držela se zpátky a s rukou na klice se opírala o dveře.

Rachel trochu vypadá jako on, pomyslela si Allie. Jeho kůže však byla tmavší a jeho vlasy hrubší, zatímco ty Racheliny byly lesklé a kudrnaté. Nepromluvil, dokud domy kolem nich neprořídly a nakonec nevymizely úplně, nahrazené temnými loukami.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se potom. Otázka to byla úsečná, ale Allie v těch slovech zaslechla jakýsi náznak otcovské péče.

„Jsem v pohodě,“ řekla a narovnala se. „Jen trochu… vyděšená.“

„Díky za důvěru,“ řekl. „Nebyl jsem si zprvu jistý, zda mi uvěříš.“

„Vypadáte jako ona,“ řekla Allie. „Chci říct, jako Rachel. Takže… vám důvěřuju.“

Poprvé se usmál, nespouštěje oči ze silnice. „To jí neříkej. Její máma je u nás v rodině ta hezká.“

Vypadal mileji, když se usmíval, a Allie se hned cítila trochu klidnější.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Když jsme od vás před dvěma hodinami odcházeli, všechno bylo v pořádku.“

„Vy jste byli u mě doma?“ Allie znovu znervózněla.

„Ne vevnitř.“ Nejspíš si všimnul její úzkosti, a tak nasadil uklidňující tón. „Jenom poblíž. Isabelle mě požádala, ať na tebe dohlédnu. Jeden z nás tam byl – jeden z mých lidí – každý den.“

Rachel jí říkala, že její táta řídí bezpečnostní agenturu – tak váženou, že jejích služeb využívali prezidenti i vrchní ředitelé společností. Nic dalšího o něm nevěděla, kromě toho, že v mládí chodil na Krymskou.

Ač se snažila sebevíc, nemohla si vzpomenout, že by jeho nebo někoho jemu podobného někdy viděla v jejich ulici. To, že ji celou dobu někdo sledoval, jí nahánělo hrůzu.

„Všechno bylo v pohodě,“řekla. „Venku nikdo nebyl, když jsem šla do parku. Ale když jsem se vracela zpátky, v naší ulici postávali ti chlapi. Poznali mě.“

„Pokusili se tě chytit?“ Letmo na ni pohlédl.

Zavrtěla hlavou. „Říkali, že si chtějí jen promluvit. Ale nevěřila jsem jim,“ řekla. „Utekla jsem. Ani se mě nedotkli.“

„Hodná holka.“

Když Allie zaslechla v jeho hlase souhlas, zaplavila ji nečekaná pýcha.

„Každopádně se divím, že se ti povedlo jim utéct,“ řekl. „V tom, co dělají, jsou skutečně dobří.“

Skromně pokrčila rameny. „Jsem celkem rychlá. A běžela jsem do míst, kam nebylo snadné mě pronásledovat.“

„A měla jsi na sobě černou,“ řekl.

„Isabelle mi řekla, ať ji v noci nosím, jen pro jistotu.“

Odbočil na okruh M25, přičemž mrknul do postranního zrcátka, aby se ujistil, že je cesta volná.

„Mrzí mě, že měla pravdu,“ řekl.

„Mě taky,“ odpověděla Allie, která se svezla po sedadle o něco níž a sledovala, jak s rostoucí rychlostí míjejí jedno auto za druhým. Teď když byla v teple a bezpečí, vyprchal z ní všechen adrenalin. Víčka jí klesala.

„Co moji rodiče?“ zeptala se, hlas zastřený únavou.

„Isabelle jim zavolá a vysvětlí jim to,“ řekl. „Dozví se, že jsi v bezpečí.“

Allie si opřela hlavu o sedadlo.

„To je dobře,“ zamumlala. „Nechci, aby se báli.“ Za pár minut už spala.

O něco později ji probudil chladný vánek. S trhnutím se posadila. Auto stálo s dveřmi na straně řidiče dokořán – byla sama. Po Londýně jí noc kolem připadala nepřirozeně tichá. Žádný hluk dopravy. Žádné sirény. Kdesi blízko zaslechla tlumené hlasy – nějaký muž a žena si spolu tiše povídali.

Posadila se a rukama si prohrábla rozcuchané vlasy.

„Jsi si jistý, že vás nikdo nesledoval?“ zeptala se ta žena.

„Naprosto,“ odpověděl Rachelin táta.

„Chudinka. Musí být vyčerpaná,“ řekla žena. „Rachel jsem nebudila, řekneme jí to ráno.“

Allie otevřela dveře od auta a jejich rozhovor ustal. Žena, se kterou pan Patel mluvil, měla světle hnědé vlasy a světlou pleť. Oblečená byla v džínách a modrém zapínacím svetru těsně opásaném kolem těla.

„Ehm…ahoj,“ řekla Allie nejistě.

„Allie,“ řekl pan Patel. „Tohle je Rachelina máma, Linda.“

Kolem byla taková tma, že Allie téměř nic neviděla. Rozeznávala právě tak obrysy domu za nimi – v přízemí svítilo jediné světlo. Dveře byly dokořán. Zatímco se snažila zorientovat, paní Patelová jí položila ruku kolem ramen a vedla ji dovnitř.

„Tipla bych si, že si dáš šálek horké čokolády a pak honem do postele, Allie. V pokoji máš nějaké Rachelino oblečení – možná ti bude trochu velké, ale jinak by ti mělo padnout. Stejně je to jen na chvíli.“

Do unavených rukou dostala hrnek s vroucí čokoládou a pak ji paní Patelová vedla po schodech nahoru do prostorného pokoje s tlustým kobercem krémové barvy a světle žlutými stěnami. Lampička u postele vrhala místnost do tlumeného světla a manželská postel s citronově žlutým přehozem byla odestlaná.

„Koupelna je tady.“ Paní Patelová ukázala na dveře. „Oblečení jsem ti nechala ve skříni. Buď tu jako doma. Rachel pro tebe ráno přijde a vezme tě na snídani. Dobře se vyspi. O všem si promluvíme ráno.“

Allie dlouho seděla na posteli. Věděla, že by měla vstát a umýt si obličej. Najít si něco na spaní. Zjistit, kde přesně je. Místo toho skopla boty na zem a opřela se o polštáře. Pak se převrátila na bok, stočila se do kuličky a začala počítat nádechy a výdechy.

TŘI

„Vítej zpátky,“ Isabelle La Fanult zlehka seběhla po starém kamenném schodišti. Když stanula před strachem nahánějící viktoriánskou budovou, sevřela Allie v náručí.

„Jsem tak ráda, že jsi v pořádku!“

„Je fajn být celá.“ Allie se na ředitelku usmála. Poté co ji v Londýně zachránili, zůstala pár dní u Patelových. Většinu času strávila u bazénu a především absolvovala svou vůbec první jízdu na koni. Paní Patelová, která v ní zjevně spatřovala mladou dívku, jíž schází rodiče, Allie překrmovala a dělala si starosti o její bezpečnost. Rachelina mladší sestra Minal za nimi zase všude chodila a chtěla dělat přesně to samé, co ony.

V jistém ohledu to byla hořkosladká zkušenost; Patelovi byli právě tou rodinou, po které Allie vždycky prahla. Tou rodinou, kterou skoro jednou měla i ona. Jenže Rachelin otec a Isabelle se rozhodli, že Krymská pro ně bude bezpečnější. A tak pan Patel odvezl obě dívky zpátky, přestože do začátku vyučování zbývalo ještě deset dní. Škola vypadala stejně jako v létě – obrovská, masivní a naháněla strach. Třípatrová cihlová stavba se tyčila vysoko nad nimi – břidlicová střecha byla plná gotických výběžků a prohlubní, z nichž kované křížové kytice vyrážely směrem k obloze jako arzenál temných nožů. Když vykládaly zavazadla z auta, měly pocit, jako by na ně zíraly symetrické řady gotických obloukových oken.

Ředitelčiny světle hnědé vlasy byly pevně stažené dozadu sponkou. Na sobě měla bílé krymské triko s límečkem, které jí volně splývalo přes džíny. Allie si nepamatovala, že by ji někdy předtím viděla v džínách.

„Díky, že jsi poslala pana P., aby mě zachránil,“ řekla Allie. „Kdoví, jak by to bez něj dopadlo.“

„Skvěle jsi následovala moje instrukce.“ I za oblačného dne jako byl tento, se zdálo, že ředitelčiny zlatavě hnědé vlasy září. „Byla jsi ohromně statečná. Ani nevíš, jak moc jsem na tebe pyšná.“

Allie zčervenala a sklopila oči.

„A Rachel, moje hvězdná studentka.“ Isabelle hladce přenesla svou pozornost k druhé dívce. „Díky bohu, že jsi zpátky; v knihovně tě potřebují. Eloise bude moc ráda, že jsi tady. Ahoj, Raji.“ Když brala Rachelina otce za ruku, nakrčila jedno obočí. „Nebo bych ti snad měla říkat pane P.?“

„Jestli musíš.“ Ušklíbl se. „Nevypadá to, že bych do toho mohl mluvit.“

Isabelle se otočila k hromadě zavazadel a řekla: „Předpokládám, že jeden z nich je plný knih, viď, Rachel? Můžeš si je tady mezi pololetími nechávat. My ti je nevyhodíme.“

Rachel se zazubila a přehodila si jednu tašku přes rameno. „Vždyť mě znáš, Isabelle…“

„To tedy. Tak vás půjdeme ubytovat. Všechny zaměstnávají opravné práce, takže je tu ještě méně lidí než obvykle.“ Ředitelka popadla jeden z kufrů a svižně se vydala ke vchodovým dveřím. Ostatní se naložili zavazadly a následovali ji napříč honosnou vstupní síní s vitrážemi. Ty byly nyní matné, protože nesvítilo slunce, které by je prozářilo. Allie si všimla, že fantastická tapisérie s jednorožcem, která obyčejně visela u vchodu, zmizela. A brzy se ukázalo, že od doby, kdy viděla školu naposledy – tu noc, co skoro lehla popelem –, se toho změnilo podstatně víc.

„Carter, Sylvain a Jo už tu jsou.“ Když kráčeli po kamenné podlaze směrem k velké síni, Isabellin hlas se rozléhal kolem. „Jules dorazí v nejbližších dnech, stejně jako Lucas a několik starších studentů, ale až do začátku pololetí nás tu bude jen pár.“

Dřevěná podlaha rozlehlé hlavní chodby byla pokrytá nevzhlednými plátěnými přehozy. Tucty olejomaleb, které obyčejně rozjasňovaly stěny vykládané lesklým dubovým dřevem, byly pryč. Bez nich vypadal prostor podivně holý a Allie přišel jaksi nestálý a pomíjivý. Vepředu Isabelle dál vesele povídala, avšak Allie si nemohla nevšimnout, jak ostře a pronikavě její hlas zní; slyšela v něm napětí, které se ředitelka pokoušela skrýt.

„Protože některé pokoje poničil oheň, třídy a ložnice se různě přesouvají.“ Isabelle měla na nohou praktickou obuv s gumovou podrážkou a její krok byl pevný. „Musí to být hotové, než nám za deset dnů začnou přijíždět studenti. Nejspíš brzy zjistíte, že dobrovolná výpomoc je povinná.“

Svižným tempem je vedla nahoru po širokém schodišti, nad nímž visel edvardiánský křišťálový lustr, který byl nyní zabalený v průsvitné ochranné látce připomínající obrovskou pavučinu. Zatímco Allie klusala za ostatními, doléhaly k nim rány kladiv, hlasy dělníků křičících povely a šoupavé zvuky, jak někdo táhnul cosi po podlaze.

Allie věděla, že opravy budou potřeba. Přestože odjela pouhý den po požáru, viděla dost na to, aby jí bylo jasné, že práce tu bude hodně. Nějak si však školu nedovedla představit takhle… poničenou. Zbavená všeho umění, a detailů, které z ní dělaly něco jako hrad z pohádky, vypadala nyní raněná a Allie jemně přejela rukou po širokém dubovém zábradlí, jako by ji chtěla utěšit.

Na vrcholku schodiště zatočili doleva po užších schodech, které vedly do jiné chodby a konečně k dalším schodům. Štiplavý pach kouře tu byl silnější a Allie se zvedl žaludek, když si vzpomněla na tu noc před pár týdny. Tehdy uviděla svého bratra Christophera stát dole v hale s pochodní v ruce. S tou pak školu zapálil. Jako by takovou reakci čekala, Isabelle byla v okamžiku u ní a s rukou kolem jejích ramen ji odváděla z místnosti.

„Tvůj pokoj poškodil kouř a voda, Allie, takže jsme tě přestěhovali o něco dál.“ Provedla Allie kolem jejího starého pokoje ke dveřím, které byly označeny číslem 371. „Věci jsme ti tam už přestěhovali.“

„Jsi hned vedle mě!“ řekla Rachel a rozrazila dveře s číslem 372. Když vcházela dovnitř, Allie slyšela, jak si pro sebe říká: „Nazdar, malý obdélníkový osobní prostore. Jak já tě miluju.“

Isabelle otevřela dveře do Allieina pokoje. „Říkala jsem si, že poblíž Rachel se budeš cítit lépe.“

Jednoduše zařízená místnost byla po čerstvém nátěru cítit chemikáliemi. Allie zůstala stát na prahu, zatímco Isabelle zápasila s okenicemi u klenutého okna. Nakonec je otevřela dokořán a vpustila dovnitř slabé světle šedé světlo. Ve vysoké knihovně se vyjímaly hřbety známé sbírky knížek. Přes postel ležel nadýchaný bílý přehoz a temně modrá přikrývka byla úhledně složená přes pelest – všechno bylo naprosto stejné jako v jejím bývalém pokoji.

Isabelle byla na odchodu. „Vaši ti poslali pár věcí. Dala jsem je do šatníku. Až se ubytuješ, přijď za mnou. Promluvíme si.“

Když se dveře zavřely, Allie se zatetelila radostí. Byla zpátky tam, kam patřila. Tento návrat domů se naprosto lišil od letního semestru, kdy přišla na Krymskou poprvé. Tenkrát ji to tu děsilo a pociťovala k tomuto místu odpor. Rodiče se na ni tak zlobili – tehdy ji zrovna zatkli –, že jí o škole neřekli ani slovo. Jen ji sem dovezli a vysadili ji tu. Když jí blonďatá prefektka Jules první den prováděla kolem, připadala si Allie jako idiot. Až tehdy se dozvěděla o všech těch podivných nařízeních – jakékoliv elektronické přístroje byly zakázány, nikdo nesměl opustit pozemek školy a členy elitní skupiny známé pod jménem Noční škola, kteří se tajně scházeli po večerce a účastnili se divných výcvikových rituálů, při nich nesměli ostatní studenti ani pozorovat. Avšak navzdory všem těmto zvláštnostem si tu ani ne za dva měsíce začala připadat jako doma.

Otevřela šatník a vytáhla z něj kufřík, který jí poslali rodiče. Řekla jim přesně, co mají zabalit. Pár knih, všechny její zápisníky, něco na převlečení a …

Usmála se.

Tady jsou. Hned navrchu.

Její červené martensky. Jednou rukou pohladila ošoupanou tmavě červenou kůži, zatímco ve druhé držela vzkaz, který do kufru přiložila její matka.

Začínal: „Obuv vám zajišťuje Krymská, takže nechápu, proč potřebuješ tyhle….“

„Já vím, mami,“ zamumlala Allie trochu nazlobeně. Rychle prohlédla zbytek vzkazu – nebyla tam ani zmínka o tom, co se stalo tu noc v Londýně. Nic o Isabelle nebo Nathanielovi. Nic, na čem by záleželo. To znamenalo, že se zase vrátili k předstírání toho, že je všechno v pořádku.

Allie někdy připadalo, jako by ji někdo omylem vyzvednul z obyčejného nanicovatého světa, ve kterém žila, a upustil ji přímo doprostřed života někoho jiného. Života, v němž byl každý ve válce. Nacházela se teď pod přímou palbou, avšak neměla nejmenší ponětí o tom, kdo střílí. Na druhou stranu se už začínala učit, komu důvěřovat. Snažila se s vybalováním kufru si pospíšit, ale trvalo to věky.

Když vyběhla z pokoje, kufr stále ležel otevřený na podlaze.

Poté, co netrpělivě zabušila prsty na dveře a bez vyzvání vstoupila, našla Rachel sedět na podlaze obklopenou stohem knih, z nichž jednu držela otevřenou v klíně.

Během těch několika dní, co strávila s Rachelinou rodinou, Allie připadalo, jako by měla sestru, po které vždycky tajně toužila. Když se cákaly v bazénu nebo spolu couraly po dobře střežených pastvinách pro koně, které rodina vlastnila, povídaly si o všem možném: o Carterovi, Nathanielovi, o Allieině mámě, o Rachelině otci. Allie cítila, že jí může říct všechno, aniž by ji Rachel soudila. Mohla jí s důvěrou povědět o čemkoliv.

„Vybalíme později,“ Allie poskočila z jedné nohy na druhou. „Nechceš vidět knihovnu?“

„Myslíš, jestli s tebou nechci jít hledat Cartera?“ Rachel zavřela knihu a se shovívavým úsměvem se postavila na nohy. „Jasně že chci.“

V přízemí bylo rušno. Z křídla, kde se nacházely učebny, znělo bušení kladiva, skrz otevřené dveře bylo vidět, jak dělníci strhávají poničenou omítku. Zčernalé obklady na stěnách čekaly na odstranění; opodál se zrovna zbavovali ohořelého stolu. Dělníci pobíhali v hektickém proudu sem a tam. Lešení pokrylo stěny jako stříbrné pletivo. Jinde byla situace o něco lepší. Jídelna zůstala nedotčená a společenská místnost vypadala zrovna tak jako před požárem.

Když vstoupily do velké síně, viděly, že je v dobrém stavu, nicméně byla tak zaplněná nábytkem, že tak tak proklouzly dovnitř. Místnost očividně sloužila jako sklad nábytku z pokojů, které se opravovaly.

Rachel se lehce propletla mezi nohami židle ležící na boku pod stolem. „Zajímalo by mě, kde…“

V ten okamžik se rozletěly dveře a dovnitř vtrhnul Sylvain s těžkou orientální rohoží svinutou v náručí. Tolik se soustředil na to, aby svůj podivně tvarovaný náklad protáhl dveřmi, že si dívek nejprve vůbec nevšimnul. Pak vzhlédl a jeho jasně modré oči se setkaly s Allieinými. Překvapením ztratil balanc a rohož se divoce zakymácela. Zatímco se snažil zpět nabýt rovnováhu, Allie s Rachel mu uhnuly z cesty. Nakonec rohož ztěžka upustil na podlahu. Zaprášilo se. V nastalém tichu Allie zpozorovala, jak mu tmavě vlnité vlasy spadly do čela; snědá kůže se mu perlila potem z té námahy. Hned nato začala přemýšlet, proč si takových věcí vůbec všímá. Když Rachel promluvila, skoro nadskočila.

„Ahoj, Sylvaine. Nechtěly jsme tě vylekat.“

„Ahoj, Rachel. Vítejte zpátky.“ Jakmile uslyšela známý hlas s uhlazeným francouzským přízvukem, zaplavila Allie vlna těžko popsatelných pocitů. Náhle se k ní otočil, jako by se pohnula.

„Ahoj, Allie,“ řekl potichu.

„Nazdar, Sylvaine.“ Nervózně polkla. „Chci… chci říct, jak se máš?“

„Mám se dobře.“ Zvláštně formální kadence v jeho hlase ho činila kultivovanějším, než bylo na jeho sedmnáct let obvyklé, a když ho Allie potkala poprvé, stačilo jediné slovo, aby úplně roztála.

Ale to bylo předtím.

„Jak se máš ty?“ zeptal se. Zatímco rozpačitý hovor pokračoval, Rachel vycouvala ke dveřím.

„Jdu jenom…,“ vysvětlila neurčitě a vystřelila ven. Když byla pryč, Allie udělala krok k Sylvainovi a snažila se z jeho zdrženlivého výrazu něco vyčíst.

„Mám se…celkem fajn.“ Sevřelo se jí hrdlo a ztěžka polkla. „Já… jenom, že… nikdy jsem neměla příležitost. Myslím, poděkovat ti. Po tom požáru.“ Natáhla se po jeho ruce. „Zachránil jsi mi život, Sylvaine.“ Když se ho dotkla, oba je vyděsil elektrický výboj, který mezi nimi proběhl. Allie s vyjeknutím stáhla ruku a uskočila dozadu, přičemž zakopla o rohož na zemi. Sylvain ji popadl za paži, aby ji zachytil, hned ji však zase pustil a ustoupil od ní. Takhle si Allie jejich setkání ani trochu nepředstavovala. Chtěla být nad věcí. Ne se chovat jako nemehlo, co zakopává o rohože a kůží elektrizuje lidi na potkání. Tváře jí zčervenaly.

„Promiň. Musím… jít a…“ Utekla z místnosti, aniž by větu dokončila. Zastavila se, až když byla v bezpečí za rohem. Tam se opřela o stěnu a zavřela oči. Znovu si tu scénu přehrála v mysli a několikrát rytmicky udeřila hlavou do stěny.

„Ahoj, Sylvaine,“ mumlala sarkasticky mezi jednotlivými údery, „jsem naprosto blbá. Co ty?“

S povzdechem se narovnala a vykročila chodbou zpátky, přičemž vběhla Carterovi přímo do náručí. Se smíchem ji zdvihl ze země.

„Slyšel jsem ošklivou fámu, že jsi zpátky.“ Tričko měl pokryté kousky oloupané barvy a vlasy jako vrabčí hnízdo. Přes čelo se mu roztomile táhla bílá šmouha. Ucítila jeho silné, hřejivé ruce kolem pasu. I pouhá Carterova přítomnost pro ni byla po tom trapném setkání se Sylvainem balzámem na duši.

„Špatné zprávy se šíří rychle,“ řekla a pozvedla své rty k jeho. Polibek zalil celé její tělo teplem, pootevřela rty těm jeho, svírajíc ho rukama pevně kolem ramen. Po chvíli si opřel čelo o její a zašeptal: „Bože, chyběla jsi mi.“ Aniž by ho pustila, s úsměvem se mu zahleděla do očí.

„Nápodobně.“

„Vypadáš skvěle,“ řekl a narovnal se. „Cítíš se tak? Když mi Isabelle řekla, co se stalo v Londýně… Byl jsem…“ Jeho hlas se vytratil, svaly v čelisti měl napjaté. „Když mi o tom řekla, už jsme věděli, že jsi v bezpečí, ale… Jsi vážně v pořádku?“

„Jo, jsem v pohodě,“ řekla Allie. „Táta Rachel mě přišel zachránit. On je… nevím… úplná rocková hvězda.“

„Jo, on je vážně něco,“ řekl Carter s úsměvem. „Dokonce i Zelazny o něm mluví, jako by to byl Batman.“ Když zmínil jejího nejméně oblíbeného učitele, Allie udělala kyselý obličej. Carter jí z legrace zahrozil prstem. „Vy dva se musíte naučit spolu vycházet, Allie.“

„Já vím, já vím,“ zabručela. „Ale není to moje vina – on mě začal nenávidět jako první. Já ho jen nenávidím zpátky.“

„Tohle,“ smál se, „je ta nejchabější výmluva, jakou jsem kdy slyšel.“

Nemohla uvěřit, že je konečně tady a dohaduje se s Carterem. Stiskla mu ruku v náhlém přílivu štěstí. „Vážně jsi mi chyběl, víš?“

Vtáhl ji do výklenku za hlavním schodištěm a znovu ji políbil, tentokrát vášnivěji. Přejel jí rty po čelisti a krku; naskočila jí husí kůže jako Braillovo písmo. Pevně zabořila konečky prstů do štíhlých svalů jeho ramen a vydechla potěšením zvedajíc rty k těm jeho.

„Oh, Cartere. Tady jsi.“

Když zazněl Isabellin hlas, Carter se prudce otočil. Allie si urovnávala vlasy a snažila se vypadat nevinně, ale Isabellin pohled jí napověděl, že tím nikoho neoblafne.

„Eloise tě hledá. A určitě by ocenila i tvoji pomoc, Allie,“ řekla ředitelka. „Tedy pokud nemáš nic na práci.“ Odešla bez jediného dalšího slova.

Allie na ten kousavý tón zrudla, ale Carterova ramena se otřásala potlačovaným smíchem.

„Nechápu, co je na tom vtipného,“ řekla Allie upjatě, zatímco Carter se rozesmál o to víc a jemně ji postrčil směrem ke knihovně.

„No tak, Al. Vždyť víš, že Isabelle je v pohodě. Nenechá nás po škole pro trochu muchlování.“

Když nepřestávala trucovat, lechtal ji tak dlouho, dokud se nerozesmála. Potom ji pustil. Jak se přiblížili ke dveřím knihovny, její nálada se proměnila. Pustila jeho ruku a postupně zpomalovala, až se zastavila úplně. Carter, který byl o krok před ní, se k ní otočil, jeho tmavé oči byly plné účasti.

„Byla jsi tu od požáru?“

Beze slova zavrtěla hlavou, pohled upřený na dveře před ní.

„Chceš jít teď dovnitř?“

Znovu zavrtěla hlavou. „Ne. Ani trochu.“

Natáhl se pro její ruku.

„Nemusíš to dělat, víš,“ řekl jemně. „Mohla by sis dopřát trochu víc času.“ Přikývla, ale ani na chvíli nespouštěla oči ze dveří, které se nad ní tak nějak hrozivě tyčily.

„Já vím. Jenže čím déle budu čekat, tím těžší to bude,“ řekla a pohledem zabloudila zpátky ke dveřím „Musím se s tím vypořádat. Chci říct, nemůžu prostě nechodit do knihovny. Vždyť tam schovávají všechny vědomosti.“ Její chabý vtip ho neoklamal, její ruku nepustil.

„Dobrá. Tak jen dýchej, ok?“

Allie přikývla, oči stále upřené na těžké dubové dveře. Moc dobře věděla, že jsou to jen obyčejné dveře, za nimiž se ukrývá obyčejná místnost. Jenže ona v té místnosti skoro zemřela. Carter se natáhl po klice a nepřestával sledovat výraz v její tváři.

„Připravená?“

Když kývla, slyšela, jak jí buší srdce. Dveře se otevřely dokořán.

„Panebože,“ zašeptala a přikryla si rukama ústa.

Všechno v přední části kdysi krásné místnosti bylo zničeno. Ze starého vysokého stolu pro knihovnici, který stával poblíž dveří celá desetiletí, zůstal jen zuhelnatělý čtverec na podlaze. Zástupy vysokých polic s knihami byly také pryč a oddělení s dřevěným obkládáním zdobeným propracovanou dřevořezbou, pocházející z osmnáctého století, shořelo na prach. Ve vzduchu visel štiplavý pach kouře.

„Vypadá to strašně, já vím“ řekl Carter, „ale věř mi, že je to o hodně lepší než na začátku.“

Allie zaplavila vlna nečekaného smutku. Před požárem tohle bývalo jedno z jejích nejoblíbenějších míst na Krymské. Knihovna byla neustále plná studentů, kteří seděli v jejích hlubokých kožených křeslech s nohama nataženýma na měkkých orientálních kobercích a četli si při světle lamp se zelenými stínítky.

Teď bylo všechno pryč.

Nábytek odnesli a holá, spálená podlaha vypadala staře a opuštěně.

„Jsou to trosky,“ zašeptala.

„Myslela jsem si to samé, když jsem to tu uviděla poprvé.“ Hlas Eloise Derlethové byl plný účasti. Dlouhé tmavé vlasy měla svázané do culíku a její bílé tričko a džíny byly špinavé od barvy stejně jako ty Carterovy. Barvu měla i na obroučkách brýlí.

„Ahoj, Allie,“ řekla. „Vítej zpátky.“

„Eloise, nemůžu tomu uvěřit.“ Když se Allie obrátila k mladé knihovnici, mluvila pohnutým hlasem. „Tvoje nádherná knihovna!“

Eloise se rozhlédla po místnosti se stoickým výrazem ve tváři. „Není to tak strašné, jak to vypadá. Jistým způsobem jsme měli docela štěstí.“ Došla k místu, kde stával její stůl. „Přišli jsme o všechny záznamy, které se uchovávaly tady, a to je tragédie, protože byly sto let staré. Ale starší záznamy jsou uloženy v podkroví a ty jsou v bezpečí.“

Ukázala směrem k vyhořelé části, kde se dřív ke stropu tyčily police knih. „Odtud byly naše nejnovější přírůstky, což znamená, že měly nejmenší hodnotu. Starořecké, latinské a další knihy byly na druhém konci místnosti a skoro všechny požár přežily, i když dost z nich poškodila voda nebo kouř. Ale najali jsme jednu z nejlepších restaurátorských firem na světě a ti teď dělají vše, co mohou, aby knihy zachránili. Takže vidíš?“ Její úsměv byl sevřený ponurým odhodláním. „Mohlo to dopadnout hůř.“

Jediné, co Allie viděla, byla pohroma, ale nahlas to neřekla. Věděla, že ten požár musel Eloise zlomit srdce. Přinutila se k úsměvu.

„Je pravda, že se to dá všechno opravit. Jak můžu pomoct?“

ČTYŘI

„Nemůžu se úplně dostat na tohle místo.“ Allie ukázala na kus knihovní zdi, který byl zčernalý od kouře a zároveň z dosahu jejího čisticího kartáče. „Ani když stojím na špičkách.“

Bob Ellison mrknul tím směrem přes obroučky brýlí. „Prostě to vyčisti tam, kam dosáhneš. Později sem nastoupí lidé s žebříky a ti udělají stropy a vysoké stěny.“

Pan Ellison, za běžných okolností správce školy, nyní dohlížel na každodenní organizaci opravných prací. Allie přidělil do skupiny k těm, kteří oškrabávali stěny knihovny, aby se místnost připravila k novému vymalování. Allie, vybavená velikými, zářivě žlutými rukavicemi, které jí sahaly až k loktům, namočila obrovský čisticí kartáč do kýble a drhla tak dlouho, dokud po stěně na ochrannou fólii pod ní nezačala stékat čistá voda.

„S iPodem by to byla větší zábava,“ zabrumlala si a drhla zuřivě dál. Krymská nepovolovala žádnou moderní techniku – žádné počítače, mobilní telefony ani televize.

„Ale nebyla.“

Allie zaslechla známý hlas a otočila se. Uviděla štíhlou dívku s krátkými blond vlasy, která se na ni neobvykle stydlivě usmívala.

„Nic nemůže být větší zábava než tohle.“

„Jo!“ Allie se šplíchnutím upustila kartáč do kýble a rozeběhla se k ní. „Tak ráda tě vidím!“

Jo se na ni podívala s jistou obezřetností. „Nevěděla jsem, jestli budeš.“

Když se Jo na konci letního semestru zhroutila, celý Alliein svět, už beztak otřesený, se propadl do absolutního zmatku. Byl to také přítel Jo, Gabe, kdo na letním plese zabil Ruth. Jo se k celé věci postavila dost nesprávně – kryla Gabea, i když věděla, že jsou ohroženy další lidské životy. Jenomže Allie samotnou třikrát zatkli; ona o špatných volbách věděla všechno.

„Jasně, že jsem.“ Všimla si kýble a kartáče u Joiných nohou, a tak rychle změnila téma – teď nebyla vhodná doba na to zacházet do událostí minulého pololetí. „Taky jsi na kyblíkové brigádě?“

Jo přikývla.

„Můžeš mi dělat iPod. Pane Ellisone,“ Allie se otočila ke správci, kterého právě zaměstnávala jeho psací podložka, „může Jo pracovat se mnou?“

„Za předpokladu, že toho napracujete stejně jako napovídáte.“ Zněl nevrle, ale prozradil ho pobavený výraz v jeho očích. Allie se zeširoka usmála.

„Parádička.“ Jo postavila svoje vědro kousek od toho jejího. „Kdy ses vrátila?“

„Před pár hodinami. Mrkli jsme, jak to tu vypadá a…“ Allie významně máchla kartáčem. Jo si s plesknutím natáhla gumové rukavice. „Rachel je s tebou?“

„Jo – je vzadu a prochází knížky s Eloise a těmi lidmi z restaurátorské firmy.“ Allie drhla zeď volnými krouživými pohyby. „Řekla bych, že dostala lepší práci.“

„To rozhodně,“ řekla Jo. „Mimochodem, slyšela jsem o tom, co se stalo v Londýně. Jsi v pohodě?“

„Na to, aby mě dostali, je potřeba víc než čtyři velcí namakaní chlápci v oblecích, co rychle běhají,“ zavtipkovala Allie.

„Něco takového se o tobě říká.“ Jo se usmála. Za chvíli se však zatvářila o něco vážněji. Ztišila hlas a řekla: „Nebyl to Gabe, že ne? Chci říct, nebyl jedním z nich?“

Allie leknutím skoro upustila kartáč.

„Ach, Jo, ne! Přísahám! Tihle kluci byli starší – bylo jim přes dvacet nebo ještě víc. Rozhodně to nebyl Gabe. Žádného z nich jsem nikdy předtím neviděla.“

„Fajn.“ Jo se vrátila k drhnutí. Několikrát si pro sebe přikývla, jako by doufala, že právě tohle uslyší. „Jen nesnesu to pomyšlení…“ Hlas se jí zlomil, s o to větší silou začala drhnout. Odvrátila hlavu, takže jí Allie neviděla do obličeje.

Allie nepřítomně drhla stěnu a snažila se vymyslet, co by řekla. „Už se… po té noci neozval?“

Jo energicky zavrtěla hlavou a vypadala tak smutně, až z toho Allie zabolelo u srdce.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se. Join kartáč se přestal pohybovat, ale trvalo delší chvíli, než odpověděla.

„Nevím,“ řekla pomalu. „Když všichni odjeli a zůstalo nás tu na tom spáleništi jen pár, bylo to… zlé. Cítila jsem se,“ mluvila tak tichým hlasem, že ji Allie skoro neslyšela, „za to zodpovědná, rozumíš? Že jsem tomu mohla zabránit.“

Než Allie stačila přijít s vhodnou odpovědí, Jo pokračovala, jen nyní mluvila rychle, jako by opakovala něco, co se předtím naučila nazpaměť. „Ale Isabelle a Eloise byly skvělé a taky chodím k jednomu výchovnému poradci. To všechno mi pomáhá. Všichni mi neustále říkají, že nejsem ten nejhorší člověk na světě, jenže se stejně pořád cítím tak nějak… nevím… asi jako nejhorší člověk na světě.“

Hořce se zasmála. V tu chvíli jí Allie chtěla odpustit. Koneckonců, ona Ruth nezabila. To Gabe. Na druhou stranu ale nedošla pro pomoc, když zjistila, co Gabe udělal. Ani potom, co Allie vyhrožoval smrtí.

A přesně v tom je ten háček, pomyslela si.

Jenže Jo na ní visela křišťálově modrýma očima plnýma očekávání. Předtím, než se všechno pokazilo, to byla Allieina nejlepší kamarádka. Opravdu nebyla špatný člověk. Byla jenom… Jak to o ní říkala Rachel? Křehká.