Nedopsaný příběh
o Pohádkáři a Paní V.

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Zdeněk K. Slabý

Nedopsaný příběh o Pohádkáři a Paní V. – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

O nevydané knížce

Pohádkář kráčel se svěšenou hlavou uličkami Starého Města a v levé ruce nesl naditou aktovku. Byl smutný, zarmoucený a zamyšlený. V aktovce si nesl rukopis pohádky, kterou psal přesně dva roky, dva měsíce, dva týdny, dva dny, a ještě dvě hodiny a dvě minuty navíc. Moc si na té pohádce zakládal. Celou tu dobu věřil, že na dvou stech dvaadvaceti stránkách pohádkového rukopisu se mu podařilo napsat spoustu věcí, o kterých by se měly děti dovědět, a že je napsal vesele a napínavě.

Teď si ale najednou nebyl jistý. Právě před dvaadvaceti, teď už třiadvaceti minutami mu Hlavní Nakladatelka rukopis vrátila.

Řekla mu přísně a trochu roztržitě:

„Vážený pane Pohádkáři, ten váš příběh je příliš dlouhý, musíte ho zkrátit tak na čtvrtinu. A je v něm příliš veselých kousků. To nepřipadá v úvahu! Děti by se pak nesmály žertovným televizním pořadům. A navíc je napínavý. Jak si to vlastně představujete? Vždyť by děti večer nemohly usnout, byly by z té napínavosti celé tumpachové. Ale co vám vytýkáme hlavně: říkáte v něm otřepané pravdy, jako že moudřejší vyhraje nad hloupějším nebo že dobro zvítězí nad zlem. To přece ví každé malé dítě.“

„Ví,“ přikývl Pohádkář, ale hned namítl, „jenže je tomu tak i ve skutečnosti?“

„Do skutečnosti nám nemluvte,“ namíchla se Hlavní Nakladatelka. „Úplně stačí, když se do ní trefují autoři opravdických příběhů. Vy se držte pohádek, to je váš svět – králové, princezny, víly a tak.“

„Držím se pohádek,“ pravil Pohádkář a najednou mu bylo teskno. „Jenže ne právě s velkým úspěchem. Zrovna jste několika málo slovy odmítla můj pohádkový příběh, na kterém jsem pracoval dva roky…“

Hlavní Nakladatelka zbrunátněla netrpělivostí. Čekalo ji do večera jednání s dalšími dvaadvaceti autory.

„To už všechno známe. Domníváte se snad, že nedovedeme posoudit, jakou knížku máme, nebo nemáme vydat? Na tom nic nezměníte, i kdybyste chtěl se mnou rozprávět nahoru dolů ještě půl dne. Ale poradím vám: Jděte do života…“

„Kam?“ nechápal Pohádkář. „Cožpak jsem v nějakém neživotě?“

„Myslím to jinak a vy to dobře víte,“ zamračila se Hlavní Nakladatelka. „Jenom se tváříte, jako byste mě nechápal. Jsem přesvědčená, že vám chybí každodenní styk s pohádkovými bytostmi. Co nejdřív je vyhledejte. Nesmíte se vyhýbat pohádkovému lidu. Zajeďte si za nimi třeba s cestovní kanceláří Pohtoulka, polétejte si s ježibabou na koštěti, zatančete si s vílami na paloučku při svitu měsíce, až se vám hlava zatočí. Půjčte si skafandr a navštivte vodníka ve chvíli, kdy je až na dně, vyzpovídejte draka, jak mu chutnala princezna… Přiložte ucho tam, kde bije srdce pohádkového lidu, a uvidíte, jak se vám budou náměty jen hrnout. Pak o vás možná projeví zájem i moje drahá sestra Hlavní Dramaturgyně v televizi!“

Pohádkář naprázdno polkl, a protože už se nezmohl ani na slovo, zasunul vrácený rukopis do aktovky, mlčky se uklonil a odkráčel směrem ke Starému Městu. Bydlel tu ve starobylém oprýskaném činžáčku až úplně nahoře v podkroví.

Rozhovor s Vílou

Byt se mu zdál prázdný. Pak se ale rozhlédl po pokoji a zjistil, že v křesle sedí Víla. Měla světlé, trochu načechrané vlasy, byla štíhlounká, krásná a vypadala skoro průsvitně.

Někdy tu bydlela, někdy ne – takové už víly jsou. Najednou si zamanula, že musí být třeba na Kanárských ostrovech, ještě více zprůsvitněla, až byla úplně neviditelná… No a v té chvíli už asi opravdu byla na Kanárských ostrovech. Nebo v Labutím pohoří. Ale dost často přebývala u Pohádkáře, radila mu a pomáhala.

„Tak se jí tvůj příběh nezamlouval,“ řekla mu.

Pohádkář chvíli lapal po dechu, protože právě zdolal osmaosmdesát příkrých schodů od domovních dveří ke svému bytu. Chtěl se podivit, odkud to Víla ví, ale hned si uvědomil, že Víla ví všechno, co vědět chce. Raději se tedy zeptal:

„Co mám dělat?“

„Cožpak jsi v nakladatelství nedostal dobré rady? Polítáš si s čarodějnicí Hefajstýnou na koštěti…“

„Kdepak, ta lítá skoro nadzvukovou rychlostí,“ odporoval Pohádkář. „Zatočila by se mi hlava.“

„Tak tě vezmu na vílí ples,“ navrhla Víla a tvářila se přitom potutelně. „Koná se ode dneška za čtrnáct dní na Bažantí pasece.“

„Ty nevíš, že tancuji jako medvěd po zimním spánku?“ bručel Pohádkář. „Vždyť by se mi tvoje kolegyňky vysmály!“

„Mám dojem, že se ti ani do toho skafandru za vodníkem nechce.“

„Věříš snad, že by mi vodník Loužil prozradil něco, co už nevyžvanil osmaosmdesáti pohádkářům přede mnou?“

„Pak znám jediné řešení.“

„Jaké?“ vyhrkl Pohádkář nedočkavě.

„Půjdeš do školy…“

„Do jaké zase školy? Děláš si legraci? Vychodil jsem mraky škol, od školky až po univerzitu. Na pohádkáře mám docela slušné vzdělání.“

„Jenomže já mluvím o pohádkové škole,“ chlácholila Víla svého druha. „Třeba má Hlavní Nakladatelka pravdu. Třeba je v tom tvém příběhu skutečně příliš veselosti a habaděj napětí. Možná v něm opakuješ něco, co už jsi napsal do minulých knížek. To se spisovatelům někdy stává. Nebo jsi napsal něco, co by mohl vyprávět kdokoli jiný, třeba i nepohádkář.“

„Počkej, počkej,“ zarazil ji Pohádkář, „ty jsi samé ‚třeba‘ a ‚možná‘ a já netuším, jestli si ze mě střílíš, nebo jestli tě mám brát vážně. Pověz mi na rovinu, co si myslíš ty. Víš přece, že na tebe dám.“

„No dobře,“ pokrčila Víla skoro průsvitnými rameny, „radím ti, abys svůj rukopis zavřel do té spodní zásuvky psacího stolu, kam dáváš příběhy uležet, když si nejsi úplně jistý, že se ti povedly, a šel navštívit školu pohádek.“

Pohádkář se zamyšleně díval z okna na prejzovou střechu protějšího domu a nevšiml si, že Víla začíná být průsvitnější a průsvitnější. Až…

Otočil se: „A kde mám takovou školu najít?“

Víla byla pryč. Fuč. Ta tam.

„To je celá ona,“ huboval Pohádkář sám pro sebe. „Nevypočitatelná ženská. Zmizí si, když ji nejvíc potřebuji!“

Nebyla to pravda a Pohádkář to věděl. A věděl taky, že si tu školu musí najít sám. Kdyby mu Víla poradila, nebo ho do školy dokonce přivedla za ruku, neplatilo by to. Kdepak! V pohádce se nic nedostává zadarmo.

Setkání s Pavučiňákem

Na druhý den se Pohádkář cestovně ustrojil, vzal si pro jistotu i hůl, vlastně holodeštník, kdyby v pohádce lilo, tmavé brýle, kdyby ho tam oslepila nějaká přílišná záře, a jogurt. Proč jogurt? Asi proto, že ho měl rád. A vydal se do ulic Starého Města. Kam taky jinam? V Novém Městě neznal žádné pohádkové zákoutí, které by mohl propátrat.

Jenomže ani v ulicích Starého Města netušil, kudy by měl jít. Obyčejných škol bylo všude jako máku a děti do nich pospíchaly, jako by se v nich rozdávaly bonbóny. Ale pohádková škola? Kde ta se skrývá? Nemohl přece jen tak zastavit prvního chodce nebo chodkyni, důchodce nebo důchodkyni a zeptat se: „Prosím vás, nevíte náhodou, jak se dostanu do pohádkové školy?“ Ten někdo by se na něj koukal nebo koukala jako na blázna.

Kdepak! Naprostá většina dospělých nemá ani tušení, jak je náš svět propojený s pohádkovým, uvažoval Pohádkář. Jak dospívali, poztráceli dioptrie, kterými mohli pohádkové dění zahlédnout. A brýle s dioptriemi, jež by to napravily, se nedají sehnat v žádné optice.

A tak se Pohádkář toulal z ulice do uličky a z uličky do další ulice, nahlížel do potemnělých průjezdů, propátrával podloubí, bedlivě zkoumal průčelí všech domů kolem náměstí a náměstíček i plácků, díval se do oken a na střechy, ale nic pohádkově pozoruhodného nenacházel. Až v jednom zastrčeném a skoro neprůchodném průchodu se málem zamotal do pavučin.