Strašidelnická

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucia Magašvári

Strašidelnická – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1. kapitola

Většina lidí považuje cestování metrem za nudné. Aby si ukrátili čas, čtou si, poslouchají hudbu, prohlížejí si reklamy. Málokoho napadne dívat se oknem ven. Proč taky? Je tam jen tma a kabely. K čemu vůbec mají metra okna?

Dědeček Vítka a Ondry to ví. Byl totiž konstruktérem kolejových vozidel a vyzná se ve vlacích, tramvajích i vozech metra. Právě od něj se kluci dozvěděli, že metro je ideální místo k pozorování světloplachých strašidel. Ta žijí ve sklepech, jeskyních, opuštěných domech, ale taky v tunelech. Zkrátka všude tam, kam nemůže světlo. A projížďka metrem je takové safari mezi ně.

Oba kluci cestují metrem rádi. Vždycky mají oči na stopkách, aby jim žádné strašidlo neuniklo. Rozpustilé střapáče nebo plaché stozubky jde při troše štěstí zahlédnout i ve stanici, ale některá strašidla temnotu tunelů vůbec neopouštějí, například podymníci nebo praskavci. Právě pozorování praskavců je celkem zábavné, jen musí mít člověk při jízdě nos přitisknutý na okenním skle, aby pořádně viděl ven na kabely. Ondra s Vítkem si někdy sednou každý na jinou stranu vozu a soutěží, kdo jich po cestě uvidí víc.

Jednou, když při cestě jako obvykle pátrali po praskavcích, zahlédl Ondra v odrazu na skle zvláštní věc. Vítkova kapuce se vznášela ve vzduchu kousek nad jeho zády a trochu se přitom třepotala. Vypadalo to podivně, ale Ondra se vůbec nepolekal. Místo toho přiskočil k bratrovi a kapuci rychle a pevně sevřel.

„Neopruzuj!“ odstrčil ho zamračeně Vítek.

Ale to už Ondra vylovil z kapuce malé chundelaté stvoření se šesti dlouhými nožkami a schoval ho v dlani.

„Koukej, cos měl v kapuci!“ řekl vítězoslavně a napřáhl před sebe sevřenou pěst, ze které čouhalo několik chlupů omotaných kolem kovové tyčky.

„Fuj, co to je?“ ušklíbl se Vítek a zapotácel se, protože metro právě zastavilo ve stanici. „Vypadá to jako nějaký pěkně nechutný odpadek.“

„Tohle? To nevím,“ sklopil Ondra pohled na zrezlý kousek kovu. Pokusil se ho ze změti chlupů vytáhnout a zahodit, jenže strašidlo ho ve svých vláskovitých nožkách svíralo nečekaně pevně.

„Toho želízka si vůbec nevšímej, to jsem ti ukázat nechtěl. Chytil jsem střapáče!“ prohlásil hrdě.

„Ukaž!“ vykřikl Vítek, ale vtom se z reproduktoru ozvalo:

„Ukončete prosím výstup a nástup, dveře se zavírají!“ A nade dveřmi se rozsvítilo červené světlo.

„Potom, dělej, nebo přejedeme stanici!“ křikl Ondra a pelášil ke dveřím.

Na nástupišti se ohlédl, jestli jeho mladší bratr stihl vystoupit, a vyrazil k jezdicím schodům.

„Počkej! Ukaž mi ho!“ dožadoval se Vítek strašidla. Ale to už Ondra i se svým úlovkem ujížděl na schodech směrem nahoru.

Když ho Vítek dostihl, spustil nazlobeně: „Dej ho sem!“

„Já ho našel!“ ohradil se Ondra a držel sevřenou pěst nad hlavou, aby na ni mladší bráška nedosáhl.

„Ale v mojí kapuci!“

„Nestrkej do mě!“

„Ty do mě nestrkej, a dej ho sem!“

Ondra zavrávoral a rychle se chytil oběma rukama madla eskalátoru. Střapáč mu přitom vylétl z dlaně a se vzteklým prskáním zalezl zpátky do Vítkovy kapuce. Lidé se mezitím začali po povykujících klucích otáčet a starší pán za nimi řekl káravým hlasem: „Kluci, vy nakonec z těch eskalátorů spadnete, budete mít úraz a skončíte v nemocnici!“

Kluci se přestali strkat a Ondra šeptem řekl: „Nech toho, koukej, jak na nás všichni civí. Bude nás obou. Budeme se o něj střídat.“

„No tak dobře, ale bydlet bude v mojí kapuci!“ nechtěl se jen tak vzdát Vítek. Ondrovi nezbylo než prozatím souhlasit. Mikina, kterou měl na sobě, totiž žádnou kapuci neměla.

Praskavec

Hašteřivý samotář, který nestojí o kontakt s jinými praskavci, natožpak s lidmi. S oblibou odpočívá na tlustých kabelech na stěnách tunelů. Má na to ideální tvar – vypadá jako vytáhlý proutek, jen opravdu staří praskavci jsou pokroucení. Nejlépe ho můžete pozorovat, když se rozčiluje, až z něj se zlověstným praskáním srší modrobílé záblesky. To se vzhledem k jeho povaze stává často. Hněvá se totiž na všechno, co ho vyruší z jeho osamoceného klidu. Prostřednictvím záblesků praskavci také soupeří o svá území. Ten, který dokáže předvést větší a složitější záblesk, vyhrává.

2. kapitola

Když kluci dorazili domů, hned se zavřeli do pokojíčku. Vítek sundal mikinu a vytřásl střapáče z kapuce. Ten i s tyčkou okamžitě zmizel pod skříní. Vítek vzal dřevěný meč a zkusil ho vyšťourat ven, ale marně.

„Počkej, zatáhnu závěsy. Třeba vyleze, když tu bude větší tma,“ napadlo Ondru.

Když bylo v pokojíčku šero, střapáč se vysoukal zpod skříně a Vítek si ho mohl konečně pořádně prohlédnout. Nebyl to žádný krasavec, vypadal jako přerostlý chuchvalec chlupů na šesti nožkách, tenkých jako vlásky. Od strašidel se nedá čekat, že budou kdovíjak pohledná.

Střapáč se ostýchavě pustil do průzkumu věcí, které kolem sebe viděl. Některé nejspíš spatřil poprvé v životě, třeba pokojové rostliny. Brzy ale ostych ztratil a pustil se s vervou do zjišťování, k čemu všechny ty zajímavé předměty slouží. Jezdil po listech zelence, jako by to byla skluzavka, houpal se na stropním světle a prováděl ještě spoustu dalších skopičin. Klukům to přišlo docela zábavné. Vypadalo to, že chovat doma strašidlo bude legrace.

Nejvíc se nasmáli, když střapáč otevřel ořezávátko a nacpal si plnou tlamičku zbytky z ořezaných pastelek. Ale když je potom začal plivat všude kolem, legrace je přešla. Střapáč poletoval po pokoji jako zběsilý a okolo sebe prskal kousky žluté, modré a červené barvy jako malý splašený ohňostroj. Vůbec nedával pozor, takže vrazil do kaktusu na poličce a shodil ho do postele. Asi se přitom popíchal o bodliny, protože poletoval ještě divočeji než předtím.

„Dost! Dost!“ křičel Ondra.

V tu chvíli střapáč zahlédl konev s vodou, stojící na okně, a rychlostí blesku se k ní vrhl. Vletěl dovnitř a zprudka se rozpleskl o stěnu, takže se konev zakymácela a převrhla na podlahu. Jen co se střapáč vykutálel ven, začal rozlitou vodu divoce olizovat a jeho jazyk přitom zanechával na podlaze modré, žluté a červené šmouhy. Nakonec s tichým kuckáním zmizel pod skříní v rohu pokoje.

Kluci se rozhlíželi kolem sebe, jak strašidlo jejich pokoj za takovou chvilku dokázalo převrátit vzhůru nohama. Pod oknem bylo jezírko, na polštáři záhon s kaktusem, a všechno bylo zasněžené hoblinkami z pastelek.

„To je spoušť!“ vzdychl Ondra. Roztáhl závěsy a došel pro smeták a hadr.

Uklidili, jak nejlépe dovedli, i když polštář byl pořád dost hnědý od hlíny, a co víc, trčely z něj jemné bodlinky kaktusu a nešly vyndat. Ondra ho nakonec otočil druhou stranou nahoru a tím se to vyřešilo.

Strašidlo naštěstí zůstalo až do večera zalezlé.

„Myslíš, že se mu u nás bude líbit?“ zeptal se šeptem Vítek bratra, když se ukládali k spánku.

„Snad jo,“ odpověděl Ondra tiše. Tohle mu narozdíl od brášky starosti nedělalo. Pevně doufal, že po setmění nezačne strašidlo znovu řádit.

3. kapitola

Noc uplynula klidně a ráno všechno vypadalo jako obvykle. Ale jen do chvíle, než Vítek vstal z postele a natřásl si peřinu. Začala se z ní sypat bílá pírka.

„Já mám v peřině díru!“ zakňoural.

„Tak s ní přestaň třást!“ zavelel Ondra. „Musíme to spravit, máma by asi nechtěla mít doma strašidlo, které kouše peřiny a hází do postelí kaktusy. Musíme ho nejdřív trochu ochočit, než o něm řekneme našim. Do té doby se o něm nesmějí dozvědět. Bude to naše tajemství.“

„Ale co budeme dělat s tou peřinou? Já neumím šít,“ kvíkl Vítek.

„Já taky ne. Zalepíme to izolepou.“

Ondra vytáhl z psacího stolu kotouč průhledné pásky a v několika vrstvách jí díru v peřině přelepil. Celkem to drželo.

Když kluci přišli do kuchyně, maminka právě smetala ze stolu kousky vosku. Ondra s Vítkem vyděšeně zírali na okousaný zbytek vonné svíčky.

„Ne, myši to určitě nebyly, ty přece nežerou vosk,“ kroutila maminka hlavou.

„Ale žerou,“ namítal tatínek.

Nikoho naštěstí nenapadlo, že by v tom mohli mít prsty kluci.

Vítek i Ondra do sebe naházeli snídani a rychle se z kuchyně vytratili pod záminkou, že se jdou převléknout do školy.

Sotva se za nimi zavřely dveře pokojíčku, prohlásil Ondra rozhodně: „Doma střapáče nechat nemůžeme, kdo ví, co by tu ještě provedl. Musíme ho vzít do školy. Ale kde vlastně je teď?“

Pod skříní nebyl, ani pod postelí. Kluci prohledali celý pokoj, ale strašidlo nenašli.

„Kluci, pospěšte si, už je nejvyšší čas jít do školy!“ volala maminka z chodby.

„Pokud ho rychle nenajdeme, zůstane doma sám. To bude průšvih,“ kabonil se Ondra, ale přeci jen se s bratrem došourali na chodbu a začali se obouvat.

Najednou si Vítek všiml tenkých nožiček, vykukujících z tátovy tenisky. Střapáč, unavený po celonočním šmejdění, v ní spal stočený do klubíčka. Vítek ho rychle vytáhl a chtěl ho strčit do batohu.

„Dej ho radši mně, dám na něj lepší pozor než ty,“ řekl Ondra a natáhl po strašidlu ruku.