O statečné zoubkové víle

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Petra Horváthová

O statečné zoubkové víle – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

copyright © Petra Horváthová, 2020

illustrations © Eliška Andělová, 2020

ISBN 978-80-7650-074-7 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0075-4 ePub

ISBN 978-80-765-0076-1 MOBI

ISBN 978-80-765-0077-8 PDF

Chtěla bych poděkovat své mamince, která mě přivedla na myšlenku napsat vlastní knihu a následně ji vydat. Dále pak manželovi, dětem a celé své rodině za jejich podporu. Všem kolegům, co se na výrobě podíleli, a spolupracovníkům z nakladatelství Pointa. A velké poděkování patří také všem, kteří na knihu přispěli v předprodeji, neboť bez nich by nikdy nevyšla.

O statečné zoubkové víle

Už jste, děti, slyšely příběh o zoubkové víle? Možná z vyprávění maminek, tatínků nebo babiček. Víme, že když nám vypadne první zoubek, přiletí zoubková víla, zoubek si vezme zpod polštáře a nechá nám za něj nějakou tu sladkost či penízek. Ale víte, jak to ve skutečnosti celé je a jak zoubková víla vypadá? Ne? Tak o tom vám budu vyprávět pohádku...

Zrození víly Rubínky

Zoubková víla se nerodí jako my lidé. Nemá maminku ani tatínka. Když se narodí děťátko a ukápne mu první slza, tak maličká část té slzy vzlétne a letí do říše tajemné a lidem neznámé. V té říši se rodí zoubkové víly. Kousek té slzy dopadne na nádhernou květinu, která tam roste. Ty květiny mají různé barvy, jsou zlaté, stříbrné, rubínové, smaragdové, jaké si jen dokážete představit. A rostou jich tam spousty. Tráva v té říši se zelená jako u nás, stromy jsou plné barev a šťavnatého ovoce. Ne takového, jaké známe my: jablka, třešně nebo třeba hrušky. To ovoce je duhové, plné barev a každé má jinou chuť. Je sladké a plné šťávy. Jen jeden jediný strom je duhový, vzrostlý javor, který je symbolem říše. Zde se víly a skřítci scházejí, hodují a slaví. Nachází se tam také les, jenž je plný tajemných tvorů. Žijí v něm víly, skřítkové a maličká zvířátka, podobná těm u nás, ale o moc menší. Jsou tam také zlověstné hory, kde žijí zlí skřeti, kteří vílám a skřítkům škodí a snaží se jim kazit každodenní práci.

Zoubková víla se zrodí vždy v noci, když je nebe plné třpytivých hvězd. Jakmile slza dítěte dopadne na květinu, ta se zavře a po tři dny zůstane zavřená. Třetí den, když se setmí a zajde slunce, nebe se rozzáří hvězdami, květina se otevře a zrodí se víla. Její tělíčko je bílé jako sníh, má krásné zelené oči a třpytivé stříbrné vlásky až na zem. Na sobě nemá vůbec nic. Proto je třeba ji obléci. To mají na starosti skřítkové, kteří v lese žijí. Starají se o víly a šijí jim šaty. Ty pak barví barvami, co vysávají z ovoce, takže šaty jsou pak krásně duhové. Potom je zdobí perlami a zlatými kamínky, co hledají v potůčku, který tím tajemným lesem protéká. Když je víla oblečená v překrásných šatech, zapletou jí ostatní víly vlasy do copů a ozdobí je zlatými kamínky. Taková víla je pak připravená, aby se učila, co je jejím posláním. Z květiny, z níž se víla zrodila, pak skřítkové šijí takové malé sáčky, do kterých víly sbírají dětské zoubky.

Nebe se zatmělo, obloha se rozzářila hvězdami a jedna rubínová květina se začala pomalu otvírat. Když se otevřela, ležela v ní maličká víla a stříbrné vlásky se jí kroutily okolo drobného tělíčka. Pomalu otevřela svoje krásné zelené oči, zamrkala, protáhla se a najednou uslyšela cinkání.

Kde to jsem, pomyslela si, a co se to děje?

Naklonila se přes květinu a podívala se dolů. Pod ní stáli tři skřítci, stejně maličcí jako ona. Měli na sobě duhové kalhoty a kabátky. Vousy jim sahaly až na zem a byly stejně tak stříbrné, jako její vlasy. Mrkali zelenýma očima na vílu.

„Kde to jsem?“ ptala se víla.

„Ničeho se neboj, všechno ti vysvětlíme, až tě sundáme dolů,“ zavolal jeden ze skřítků a zapískal.

Najednou odněkud přilétl krásný noční motýl. Jeho křídla byla rubínové barvy. Sedl na kytičku k víle a řekl: „Vítám tě v naší říši. Budeš tu s námi žít a my tě vše naučíme. Teď mi sedni na záda.“

Víla poslechla, sedla na motýla a ten se s ní snesl dolů na zem. Jeden ze skřítků vílu rychle zabalil do duhového závoje, aby neprochladla, a všichni se vydali po cestičce, vedoucí mezi stromy, až k vykotlanému dubu.

„Tak, a teď ti ukážeme, kde bydlíme, a vše ti vysvětlíme,“ pravil další z těch skřítků.

Všichni vešli do průchodu ve velkém dubu a najednou se ocitli v ohromné jeskyni. Na jejích stěnách se třpytily kapky vody a protékal jí potůček, ve kterém se leskly zlaté kamínky.

„To je nádhera,“ vydechla víla.

Jeden ze skřítků se usmál a povídá: „To ještě není všechno, počkej za chvíli.“

Šli dál, až došli k vodopádu.

„Tak a teď musíme projít tím vodopádem,“ oznámil skřítek. „Kdykoli budeš chtít projít, musíš říct zaklínadlo. Nikdy ho nesmíš zapomenout!“

„Všichni si ho musíme pamatovat, skřítkové i víly. Pokud bys ho zapomněla, už by ses nedostala zpět a mohlo by se stát, že by tě dopadli zlí skřeti, kteří žijí v horách,“ zamračil se druhý ze skřítků a pak začal pronášet zaklínadlo.

„DALŠÍ VÍLA SE ZRODILA, V KVĚTU BYLA UKRYTA. V TOMTO SVĚTĚ JÁ CHCI ŽÍT, VŠE V TÉTO ZEMI BUDU CTÍT.“

Najednou se voda rozestoupila a všichni mohli projít. Objevili se v překrásné krajině. Slunce tu svítilo, všude voněly květy, jež se rozprostíraly na nádherné, rozlehlé louce. Stála na ní spousta maličkých domečků. Každý byl trošku jiný, ale všechny byly půvabné. Potůček protékající lesem, kde se víla zrodila, bublal i tady. A zase se v něm leskly ty zlaté kamínky.