Copyright © John Flanagan 2004

© Cover Illustration: Paolo Barbieri

© Graphic Design: Arnoldo Mondadori Editore SpA, Milano.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXI jako svou 3151. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Ruins of Gorlan přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2034-4

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-0990-5

Michaelovi

Prolog

Morgarath, pán Deštných a temných hor, někdejší baron z Gorlanu v Araluenském království, přejel pohledem své ponuré deštivé panství a snad už potisící zaklel.

Tohle je všecko, co mu teď zbylo – hromada rozeklaných žulových skalních stěn, roztroušené bludné balvany a mrazivé hory s hlubokými průrvami a strmými úzkými průsmyky. Samé skály a kamení, nikde žádný strom, ani náznak zeleně, která by tu jednotvárnost oživovala.

Přestože tomu bylo už patnáct let, co ho zahnali do téhle zakázané říše, která se stala jeho vězením, ještě pořád si pamatoval krásné zelené palouky a hustě zalesněné kopce svého bývalého léna. Říčky plné ryb, pole bohatá na úrodu a spoustu zvěře. Gorlan bylo nádherné místo plné života. Deštné a temné hory byly mrtvé a pusté.

Na hradním nádvoří prováděl výcvik oddíl wargalů. Morgarath je chvíli sledoval a naslouchal rytmickému hrdelnímu prozpěvování, které provázelo každý jejich pohyb. Byly to zavalité znetvořené bytosti s rysy napůl člověčími, ale s dlouhým, zvířecím čenichem a tesáky jako medvěd nebo velký pes.

Wargalové se vyhýbali styku s lidmi a odedávna žili a množili se v těchto nepřístupných horách. Kam až paměť sahala, nikdo je nikdy ani okem nespatřil, ale zkazky a legendy o divokém kmeni napůl inteligentních příšer v horách přetrvávaly. Když plánoval povstání proti Araluenskému království, vypravil se Morgarath z Gorlanského léna do hor a pokusil se je najít. Jestli takové bytosti existovaly, mohly by mu přinést výhodu ve válce, která měla nastat.

Trvalo mu to celé měsíce, ale nakonec je našel. Až na monotónní zpěv beze slov nepoužívali wargalové žádný mluvený jazyk. Jejich komunikace spočívala v primitivní formě vnímání myšlenek. Byli prostého ducha a nijak zvlášť inteligentní. Tudíž byli jako stvoření k tomu, aby je ovládala nadřazená inteligence a silná vůle. Morgarath je podrobil své vůli a proměnil je ve svou dokonalou armádu – odpornější než noční můra, absolutně nelítostnou a naprosto podřízenou jeho myšlenkovým rozkazům.

Při pohledu na ně si vzpomněl na skvěle oděné rytíře v blýskavé zbroji, kteří se utkávali při turnajích na hradě Gorlanu a jejich dámy v hedvábných šatech je přitom povzbuzovaly a potleskem odměňovaly jejich obratnost. Když je v duchu srovnal s těmihle znetvořenými kreaturami s černou srstí, znovu zaklel.

Wargalové, naladění na jeho myšlenky, jeho rozmrzelost vycítili a neklidně se ošívali. Rozzlobeně jim přikázal pokračovat ve výcviku a rytmické prozpěvování znovu začalo.

Morgarath odstoupil od nezaskleného okna blíž k ohni, který nedokázal vyhnat z ponurého hradu vlhkost a chlad. Patnáct let, pomyslel si znovu. Patnáct let uplynulo od doby, kdy povstal proti tehdy čerstvě korunovanému králi Duncanovi, mladíčkovi, jemuž bylo jen něco přes dvacet. Jak nemoc starého krále postupovala, Morgarath si všechno pečlivě naplánoval. Spoléhal na to, že nerozhodnost a zmatek, které budou po králově smrti následovat, vnesou rozkol mezi ostatní barony a jemu poskytnou příležitost zmocnit se trůnu.

Tajně cvičil svou armádu wargalů, shromažďoval je v horách a připravoval je na okamžik úderu. Pak, během deseti dnů chaosu a žalu, jež následovaly po králově smrti, kdy se baroni sjížděli na hrad Araluen k pohřební slavnosti a své armády ponechali bez velitelů, zaútočil. V několika dnech rozdrtil bezradné vojsko bez velení, které se mu pokusilo postavit na odpor, a obsadil jihovýchodní čtvrtinu království.

Mladý a nezkušený Duncan proti němu nemohl nikdy obstát. Království bylo jeho, stačilo jen si ho vzít. Trůn byl jeho, stačilo jen říct.

Pak dal lord Northolt, nejvyšší velitel armády starého krále, dohromady několik mladších baronů a vznikla družina věrných, která podpořila Duncanovo odhodlání a posílila slábnoucí odvahu ostatních. Armády se střetly na Hackhamské pláni u řeky Kuřavky. Pět hodin byla bitva nerozhodná, za četných útoků a protiútoků a s velkými ztrátami na životech. Řeka Kuřavka je mělká, ale její zrádné břehy s pohyblivým pískem a měkkým bahnem vytvářely nepřekonatelnou bariéru, která chránila Morgarathovo pravé křídlo.

Jenže pak jeden z těch odporných otrapů v šedém plášti, co se jim říká hraničáři, převedl přes tajný brod šestnáct mil proti proudu řeky oddíl těžké kavalerie. Jezdci v brnění se objevili v rozhodujícím okamžiku bitvy a napadli zadní voj Morgarathovy armády.

Wargalové, vycvičení mezi skalami v horách, měli jednu slabinu. Báli se koní a v žádném případě nedokázali vzdorovat tak překvapivému útoku jezdectva. Nevydrželi a ustupovali k úzkému průsmyku Tří stupňů a zpět do Deštných a temných hor. Morgarath šel s nimi, jeho povstání bylo poraženo. Ve vyhnanství zůstal patnáct let. Čekal, spřádal tajné plány a nenáviděl muže, kteří mu tohle provedli.

Teď usoudil, že nadešel čas pomsty. Špehové hlásili, že království už není tak ostražité, že je spokojené samo se sebou a na Morgaratha žijícího v horách už skoro zapomnělo. Jméno Morgarath přešlo do říše pohádek. Matky ho používaly, když potřebovaly zkrotit zlobivé děti – hrozily, že když děti nebudou poslouchat, černý pán Morgarath si pro ně přijde.

Čas dozrál. Ještě jednou povede své wargaly do útoku. Ale tentokrát bude mít spojence. A tentokrát nejdřív celou zemi zaplaví nejistotou a zmatkem. Tentokrát nikdo z těch, kdo se proti němu předtím spikli, nezůstane naživu, aby mohl pomáhat králi Duncanovi.

Protože wargalové nebyli jediní dávní a strašliví tvorové, které v těchto ponurých horách objevil. Měl další dva spojence, dokonce ještě hrůznější – děsivé šelmy kalkary.

Dozrál čas, aby je vypustil do světa.

Jedna

„Zkus něco sníst, Wille. Zítra je velký den, konečně.“

Jenny, blonďatá, hezká a veselá, s povzbudivým úsměvem ukazovala na talíř, kterého se Will sotva dotkl. Pokusil se jí úsměv oplatit, ale dopadlo to bídně. V jídle se jen povrtal, přestože talíř před ním byl naložený jeho nejoblíbenějším pokrmem. Dnes večer mu žaludek svíralo napětí a očekávání, nedokázal se přinutit, aby spolkl jediné sousto.

Věděl, že zítra je velký den. Vlastně to věděl až moc dobře. Zítřek bude největší den v jeho životě, protože zítřek je Den vybírání a zítra se rozhodne, jak prožije zbytek života.

„Nervy, to si umím představit,“ řekl George, položil plnou vidličku a v rozvážném gestu sevřel klopy svého krátkého saka. George byl hubený, vyčouhlý knihomol. Fascinovala ho všechna možná pravidla a předpisy a bavilo ho každý problém prozkoumávat a rozpitvávat ze všech stran – někdy dost zdlouhavě. „Nervozita je strašná věc. Ta tě prostě úplně dostane, takže nemůžeš myslet, nemůžeš jíst, nemůžeš mluvit.“

„Já nejsem nervózní,“ vyhrkl Will a všiml si, jak Horác zvedá zrak a chystá se pronést nějakou posměšnou poznámku.

George několikrát pokývl hlavou a přemýšlel o tom, co Will řekl. „Na druhou stranu,“ mudroval, „trocha nervozity může vlastně zlepšit výkon. Může posílit postřeh a zrychlit reakce. Takže jestli máš trochu strach, tedy pokud ho opravdu máš, tak to neznamená, že by sis kvůli tomu měl dělat starosti – abych tak řekl.“

Chtě nechtě se Will musel pobaveně usmát. Napadlo ho, že George by byl ve svém živlu jako právník. Určitě si ho druhý den ráno vybere mistr písař. Možná, napadlo Willa, že v tom právě spočívá jeho problém. Jedině on ze všech pěti chráněnců má strach z výběru, který se měl konat už za dvanáct hodin.

„Měl by si dělat starosti,“ posmíval se Horác. „Protože kdo z mistrů bude chtít za učně právě jeho?“

„Nervózní jsme určitě všichni,“ řekla Alyss. Usmála se na Willa jedním ze svých vzácných úsměvů. „Bylo by divné, kdybychom nebyli.“

„Já teda nejsem!“ prohlásil Horác. Pak zčervenal, protože Alyss zdvihla jedno obočí a Jenny se zahihňala.

To bylo pro Alyss typické, pomyslel si Will. Věděl, že téhle vysoké půvabné dívce už přislíbila učednické místo lady Paulina, která řídila diplomacii na hradě Redmontu. To, jak předstírala, že je kvůli zítřku nervózní, a jak taktně přešla Horácův trapas, ukazovalo, že něco z diplomacie už umí.

Jenny samozřejmě zamíří do hradní kuchyně, panství mistra Chubba, redmontského šéfkuchaře. Po celém království byl proslavený hostinami pořádanými v impozantním jídelním sále hradu. Jenny měla ráda jídlo i vaření a její vyrovnaná povaha a nezničitelně dobrá nálada z ní udělají neocenitelnou součást personálu v rušných hradních kuchyních.

Horác si zřejmě vybere bojovou školu. Will chvilku sledoval, jak dává zabrat hromadě pečeného krocana, šunky a brambor, kterou si naložil na talíř. Horác byl na svůj věk velký a byl rozený sportovec. Možnost, že neuspěje, se fakticky rovnala nule. Horác byl přesně ten typ, jaký sir Rodney pro svoji bojovou školu potřeboval. Silný, urostlý, zdravý. A ne moc bystrý, malinko jízlivě si pomyslel Will. Bojová škola byla pro kluky jako Horác cestou k rytířství – nebyl sice urozený, ale byl fyzicky schopen sloužit království jako voják.

Takže zbýval jen Will. Jaká bude jeho volba? A co je ještě důležitější, jak neopomněl zdůraznit Horác, který mistr by vzal za učně jeho?

Den vybírání byl v životě hradních chráněnců zkrátka klíčovým okamžikem. Chráněnci byli osiřelé děti, vychovávané díky šlechetnosti barona Aralda, pána Redmontského léna. Jejich rodiče většinou zemřeli ve službách lénu a baron považoval za svou povinnost postarat se o děti bývalých poddaných, vychovat je a poskytnout jim příležitost, aby zlepšily své životní postavení, jak jen to bylo možné.

Takovou příležitost nabízel Den vybírání.

Každým rokem mohli hradní chráněnci, kteří dovršili patnáct let, požádat, aby byli přijati za učně u mistrů různých oborů, jež sloužily hradu a jeho obyvatelům. Obyčejně se řemeslo vybíralo podle toho, čím byli jejich rodiče nebo jaký měli mistři na hradě vliv. Chráněnci žádný vliv zpravidla neměli a tohle byla možnost, jak si mohli zajistit budoucnost.

Chráněnci, jež si nikdo nevybral nebo pro které se nenašlo uplatnění, byli přiděleni do rodin sedláků v blízké vesnici na zemědělskou práci. Pěstovali obilí a chovali zvířata pro potřeby obyvatel hradu. Will věděl, že k tomu dochází zřídka. Baron a mistři si pokaždé dali záležet, aby chráněnce k nějakému řemeslu přidělili. Stát se to ale mohlo a takového osudu se bál ze všeho nejvíc.

Horác teď zachytil jeho pohled a nafoukaně se usmál.

„Přece jen máš v plánu požádat o bojovou školu, Wille?“ zeptal se s pusou nacpanou krocanem a bramborami. „Tak to radši něco sněz. Budeš potřebovat trochu zesílit.“

Funěl smíchy a Will se na něj ušklíbl. Před pár nedělemi Horác tajně vyslechl, jak se Will svěřil Alyss, že by moc chtěl, aby ho vybrali do bojové školy, a od té doby se Willův život změnil v utrpení, protože Horác při kdejaké příležitosti zdůrazňoval, že Willova drobná postava se absolutně nehodí pro tvrdý výcvik.

Horác měl nejspíš pravdu a tím bylo všechno ještě horší. Zatímco Horác byl vysoký a svalnatý, Will byl malý a šlachovitý. Byl hbitý a rychlý a měl překvapivou sílu, ale prostě nebyl tak velký, jak bylo na učně bojové školy potřeba. Pár posledních let se utěšoval nadějí, že než se dostaví Den vybírání, mohl by během krátké doby rychle vyrůst. Jenže k tomu nikdy nedošlo a den D už byl za dveřmi.

Když Will nic nenamítal, Horác usoudil, že si může připsat bod za slovní potyčku. Což byla v jejich divokém vztahu výjimka. Po dobu několika posledních let se s Willem často pral. Horác byl silnější, a tak obvykle nad Willem vítězil, i když se vzácně stávalo, že rychlost a mrštnost Willovi umožnila uštědřit nečekaný kopanec nebo ránu pěstí a pak utéct dřív, než Horác stihl ránu vrátit.

Jestli ale Horác celkově vycházel líp z fyzických srážek, pak bylo u něj velmi nezvyklé, aby vyhrál nějaké slovní střetnutí. Willův důvtip byl stejně hbitý jako jeho tělo a skoro vždycky se mu podařilo mít poslední slovo. K rvačkám mezi nimi ve skutečnosti často vedla právě tahle Willova potřeba: měl se ještě naučit, že mít poslední slovo není pokaždé nejlepší. Horác se teď rozhodl svou výhodu zužitkovat.

„Aby ses dostal do bojové školy, na to potřebuješ svaly, Wille. Opravdický svaly,“ prohlásil a rozhlížel se po ostatních u stolu, aby zjistil, jestli někdo nemá námitky. Ti si ale soustředěně hleděli svých talířů. Rostoucí napětí mezi oběma chlapci jim nedělalo dobře.

„Hlavně mezi ušima,“ odsekl Will. Jenny se bohužel nedokázala ovládnout a vyprskla smíchy. Horác zrudl a začal se zvedat ze židle. Jenže Will byl rychlejší, a než se Horác vůbec dokázal vymotat od stolu, byl už u dveří. Horác se spokojil s tím, že za ustupujícím Willem vychrlil poslední urážku.

„To je správný! Jen utíkej, ty Wille Nikdo! Jsi nikdo a nikdo tě nebude chtít za učně!“

Will v předsíni slyšel to rýpnutí na rozloučenou a cítil, jak se mu krev nahrnula do tváří. Tenhle posměšek nenáviděl ze všeho nejvíc, i když se snažil, aby to Horác na něm za žádnou cenu nepoznal, protože si uvědomoval, že by mu tím poskytl další zbraň.

Pravdou bylo, že Willovo příjmení nikdo neznal. Nikdo nevěděl, kdo byli jeho rodiče. Na rozdíl od stejně starých druhů, kteří žili na hradě už předtím, než jejich rodiče zemřeli, takže se o jejich rodinách vědělo vše, Will se objevil prakticky odnikud jako novorozenec. Před patnácti lety ho našli na schodech opatrovny, položeného v košíku a zabaleného do malé deky. K ní byl připíchnutý lístek se stručným nápisem:

Jeho matka zemřela při porodu.
Jeho otec zemřel jako hrdina.
Postarejte se prosím o něj.
Jmenuje se Will.

V tom roce přibyl jen jeden další chráněnec. Alyssin otec byl poručíkem jezdectva a padl v bitvě na Hackhamské pláni, ve které byla poražena a zpět do hor zahnána armáda wargalů. Alyssina matka, zničená tou ztrátou, podlehla horečce několik dní potom, co se dítě narodilo. Takže pro neznámé dítě byla v opatrovně spousta místa a baron Arald byl v jádru laskavý člověk. I když okolnosti byly neobvyklé, svolil, aby Willa přijali jako chráněnce hradu Redmontu. Dalo se předpokládat, že pokud bylo sdělení pravdivé, Willův otec padl ve válce proti Morgarathovi, a protože baron Arald byl v té válce jedním z vůdců, cítil povinnost uctít oběť neznámého otce.

Tak se Will stal redmontským chráněncem a díky baronově šlechetnosti měl zajištěnu výchovu a vzdělání. Jak šel čas, postupně k němu a Alyss přibývali další, až jich ve skupině stejného věku bylo pět. Jenže zatímco ostatní si na své rodiče pamatovali, nebo jako v případě Alyss existovali lidé, kteří je znávali a mohli o nich vyprávět, Will nic ze své minulosti neznal.

Proto si vymyslel příběh, který mu po dobu dětství, jež strávil coby chráněnec na hradě, dodával sílu. A jak roky ubíhaly a on přidával různé barvité podrobnosti, nakonec tomu příběhu sám uvěřil.

Věděl, že otec zemřel hrdinskou smrtí. Takže bylo jedině rozumné stvořit obraz otce jako hrdiny – rytíře válečníka v plné zbroji, který bojuje proti wargalským hordám, kosí je napravo nalevo, až ho nakonec udolá jejich velká početní převaha. Tu vysokou postavu si Will velmi často v duchu vykresloval. Viděl každý detail otcova brnění a výzbroje, nikdy ale nebyl schopen představit si jeho tvář.

Jako voják by otec od něj očekával, že půjde v jeho stopách. Proto byl výběr bojové školy pro Willa tak důležitý. A čím se zdálo méně pravděpodobné, že ho vyberou, tím zoufaleji se upínal k myšlence, že by mohli.

Vyběhl z opatrovny na potemnělé hradní nádvoří. Slunce už dávno zapadlo a pochodně rozmístěné zhruba po dvaceti krocích na zdech hradu vrhaly mihotavé, nestejnoměrné světlo. Na chvíli zaváhal. Do opatrovny se vrátit nechtěl, další Horácovy jedovatosti by nevydržel. Vedlo by to jen k další rvačce mezi nimi – ke rvačce, kterou by Will nejspíš prohrál. George by se pravděpodobně pokoušel analyzovat situaci, zkoumal by ji z obou stran a pořádně by to celé zamotal. Alyss s Jenny by se ho asi snažily uklidnit, to mu bylo jasné – Alyss hlavně proto, že spolu celou dobu vyrůstali. V tuhle chvíli ale o jejich soucit nestál a nedokázal by snášet Horácovy úšklebky, takže zamířil na jediné místo, kde měl jistotu, že bude sám.

Velikánská smokvoň, která rostla poblíž ústřední hradní věže, mu často poskytla útočiště. Will se výšek nebál, hladce šplhal po stromě a pokračoval výš a výš, daleko nad místo, kde by se každý jiný zastavil, až se dostal do slabšího větvoví na samém vrcholku – pod jeho váhou se větve houpaly a prohýbaly. V minulosti často před Horácem utekl právě sem. Urostlejší Horác se nemohl Willovi rovnat v rychlosti šplhání a také se mu nechtělo pronásledovat ho tak vysoko. Will našel vhodnou vidlici a uvelebil se v ní. Jak se větve komíhaly ve večerním větru, jeho tělo se poddávalo pohybům stromu. Dole bylo vidět zmenšené postavy strážců, kteří pravidelně obcházeli hradní nádvoří.

Zaslechl, jak se otevírají dveře opatrovny, a když shlédl dolů, spatřil Alyss. Vysoká dívka ho chvíli marně hledala na nádvoří, pak zřejmě pokrčila rameny a zase se vracela dovnitř. Protáhlý obdélník světla, který se otevřenými dveřmi rozlil po nádvoří, zmizel, jakmile za sebou zlehka zavřela dveře. Pomyslel si, že je zvláštní, jak často lidi nenapadne podívat se nahoru.

Měkce zašumělo peří a na vedlejší větvi přistála sova. Hlava se jí kývala, zachytávala každičký paprsek mdlého světla. Lhostejně si ho prohlížela, podle všeho věděla, že z něj strach mít nemusí. Byla lovec. Tichý letec. Vládce noci.

„Ty aspoň víš, co jsi zač,“ řekl tiše sově. Opět pokývala hlavou a pak se vznesla do tmy a nechala ho samotného s jeho úvahami.

Světla v oknech hradu postupně zhasínala. Pochodně shořely na doutnající zbytky, jež se vyměňovaly až o půlnoci při střídání stráží. Jedno hořící světlo vlastně ještě zbývalo, a jak věděl, bylo v baronově pracovně, kde lord z Redmontu pravděpodobně ještě pročítal zprávy a různé listiny. Pracovna byla v podstatě ve stejné výši jako jeho stanoviště na stromě a Will mohl dobře vidět statnou postavu barona, usazenou za stolem. Konečně baron Arald vstal, protáhl se a předklonil, aby zhasil lampu. Pak odešel z místnosti do své komnaty o poschodí výš. Hrad teď celý spal, až na strážné na hradbách, kteří nepřetržitě hlídkovali.

Will si uvědomil, že za méně než devět hodin ho čeká výběr. Tiše a sklesle, se strachem z toho nejhoršího slezl ze stromu a zamířil do své postele v tmavé chlapecké ložnici opatrovny.

Dvě

„Tak jdeme, uchazeči! Tudy! A pěkně zčerstva!“

Člověk, který mluvil, nebo spíše pokřikoval, byl Martin, tajemník barona Aralda. Jakmile se jeho hlas rozlehl předsíní, pětice chráněnců se nejistě zvedla z dlouhých dřevěných lavic, na kterých posedávala. Teď, když skutečně nastala chvíle rozhodnutí o jejich osudu, najednou všichni znervózněli. Pomalu se šourali vpřed a žádný z nich nechtěl projít jako první velkými, železem pobitými dveřmi, které Martin držel otevřené.

„Pohyb, pohyb!“ křičel netrpělivě Martin. Alyss se nakonec odhodlala jít první, přesně jak Will tušil. Po štíhlé blondýnce se rozhýbali i ostatní a o něco ochotněji ji následovali.

Když Will vstoupil do baronovy pracovny, zvědavě se kolem sebe rozhlížel. V téhle části hradu nikdy předtím nebyl. Lidé nižšího postavení, k nimž patřili i hradní chráněnci, se zřídkakdy dostali do téhle věže, kde se nacházel úřad a baronova komnata. Byla to obrovská místnost. Strop čněl vysoko nad ním a zdi byly postavené z masivních kamenných kvádrů, pospojovaných jen úzkým proužkem malty. Ve východní zdi bylo veliké okno přístupné přírodním živlům, avšak s mohutnými dřevěnými okenicemi, které se daly v případě špatného počasí zavřít. Došlo mu, že je to stejné okno, jímž včera v noci nahlížel dovnitř. Dnes jím proudilo sluneční světlo a dopadalo na rozlehlý dubový stůl, který baronu Araldovi sloužil k psaní.

„Tak jen pojďte! Postavte se do řady, stůjte v řadě!“ Martin si podle všeho vychutnával chvíle, kdy mohl poroučet. Skupinka se šoupavě vyrovnala do řady a on je zkoumavě sledoval a nespokojeně křivil ústa.

„Podle velikosti! Nejvyšší na tenhle konec,“ ukazoval, kam si má podle něj stoupnout ten nejvyšší z pětice. Skupina se postupně přestavěla. Největší byl samozřejmě Horác. Po něm zaujala své místo Alyss. Pak George, o půl hlavy menší než ona, a dojemně hubený. Stál ve svém obvyklém přihrblém postoji. Will s Jenny zaváhali. Jenny se na Willa usmála a ukázala, aby si stoupl před ní, i když byla možná o palec vyšší než on. To bylo pro Jenny typické. Věděla, jak Willa trápí, že je ze všech hradních chráněnců nejmenší. Když se Will chtěl zařadit, zadržel ho Martinův hlas.

„Ty ne! Další je ta holka!“

Jenny omluvně pokrčila rameny a šla na místo, kam ukazoval Martin. Will si stoupl na poslední místo v řadě a přál si, aby Martin jeho malý vzrůst tolik nezdůrazňoval.

„No tak! Vyrovnat, vyrovnat! Koukejte stát v pozoru,“ pokračoval Martin, ale pak zmlkl, když ho přerušil hluboký hlas.

„Martine, myslím, že to není až tak úplně nutné.“

Hlas patřil baronu Araldovi, jenž nepozorovaně vešel malými dveřmi umístěnými za psacím stolem. Teď bylo na Martinovi, aby předvedl to, co považoval za stoj v pozoru. Hubené lokty mu trčely podél boků, paty měl sražené k sobě tak, že kolena jedinečně křivých nohou se od sebe široce vzdálila, a hlavu držel strnule vzpřímenou.

Baron zdvihl oči k nebi. Tajemníkova horlivost při těchto příležitostech ho občas trochu zmáhala. Baron byl urostlý muž, široký v ramenou i v pase, s vypracovanými svaly, jak se na královského rytíře slušelo. Všeobecně se ale vědělo, že baron Arald miluje jídlo a pití, takže jeho výrazná mohutnost se nedala přičítat jenom svalům.

Baronovy krátké, pečlivě zastřižené vousy začínaly podobně jako vlasy vykazovat známky šedivění, jež přicházelo s věkem. Bylo mu dvaačtyřicet let. Měl výrazné čelisti, velký nos a pod hustým obočím tmavé pronikavé oči. Byl to obličej vládce, nikoli ale nelaskavého, napadlo Willa. V tmavých očích sídlila překvapivá jiskřička humoru. Will si toho všiml už předtím, při vzácných příležitostech, kdy Arald navštívil opatrovnu, aby zjistil, jak se chráněncům daří v učení.

„Pane!“ zařval Martin ze všech sil, až sebou baron malinko trhl. „Kandidáti jsou předvedeni!“

„To vidím,“ pokojně odvětil baron. „Byl bys tak laskav a požádal mistry, aby také vstoupili?“

„Pane!“ odpověděl Martin a pokusil se s klapnutím srazit podpatky, což bylo odsouzeno k nezdaru, jelikož nosil boty z měkké, poddajné kůže. Odkráčel k hlavním dveřím pracovny a vysoko zdvíhal lokty a kolena. Willovi připomínal kohouta. Když už Martin pokládal ruku na kliku, baron ho ještě jednou zastavil.

„Martine?“ řekl mírně. Když se k němu tajemník s tázavým výrazem otočil, pokračoval baron stejným klidným tónem: „Požádej je. Neřvi na ně. To mistři nemají rádi.“

„Ano, pane,“ odpověděl Martin a vypadal poněkud schlíple. Otevřel dveře a s očividným úsilím mluvit příjemnějším hlasem pravil: „Mistři. Pan baron vás očekává.“

Mistři jednotlivých odborných škol vešli dovnitř, aniž by se řídili nějakým pořadím důležitosti. Jako skupina se navzájem uznávali, a tak málokdy došlo na ceremoniální postup. První vešel sir Rodney, hlava bojové školy. Byl vysoký, s rameny širokými jako baron, na sobě měl válečnickou zbroj – kroužkovou košili, na ní bílý kabátec zdobený vlastním erbem, šarlatovou vlčí hlavou. Erb získal jako mladík, když bojoval proti vlčím lodím nájezdníků ze Skandijského moře, kteří vytrvale pustošili východní pobřeží království. Měl i opasek a pochopitelně meč. Žádný rytíř se bez něj na veřejnosti neobjevoval. Byl přibližně stejně starý jako baron, měl modré oči a jeho tvář by byla nápadně hezká, nebýt rozpláclého polámaného nosu. Pyšnil se mohutným knírem, ale na rozdíl od barona neměl plnovous.

Jako další přišel Ulf, mistr chovu koní, který měl na starost péči o vynikající bojové koně a jejich výcvik. Měl živé hnědé oči, silná svalnatá předloktí a mohutná zápěstí. Oblečený byl do jednoduché kožené vesty a vlněné košile a kalhot. Vysoké jezdecké boty z měkké kůže mu sahaly až nad kolena.

Za Ulfem následovala lady Paulina. Byla štíhlá a elegantní a ve vlasech už se jí objevovaly první šediny. V mládí byla velice krásná a dosud si zachovávala půvab i šarm, díky nimž se za ní mužské hlavy pořád otáčely. Lady Paulina získala titul vlastním přičiněním, za práci pro království v zahraniční politice, a byla v Redmontu hlavou diplomatické služby. Baron Arald vysoce oceňoval její schopnosti a stala se jednou z jeho blízkých důvěrnic a poradkyň. Arald často říkával, že dívky jsou pro diplomatickou službu nejvhodnější posilou. Bývají důvtipnější než chlapci, které to přirozeně táhne k bojové škole. A zatímco hoši při řešení problémů neustále spoléhají na fyzické prostředky, děvčata jsou odkázaná spíše na používání inteligence.

Bylo jen přirozené, že Nigel, mistr písař, následoval hned za lady Paulinou. Zatímco čekali, až je Martin zavolá, probírali spolu záležitosti společného zájmu. Nigel a lady Paulina byli blízcí přátelé a tak trochu kolegové. Právě Nigelovi vyškolení písaři připravovali úřední dokumenty a prohlášení pro diplomaty lady Pauliny. Nigel byl velmi zdatný i v právnických záležitostech, a tak radil i při přesném formulování takových dokumentů. Byl to malý šlachovitý mužík s neklidnou pátravou tváří, která Willovi připomínala fretku. Vlasy měl černé, hladké a lesklé, rysy jemné, a očima bez ustání rejdil po místnosti.

Mistr Chubb, šéfkuchař, vešel jako úplně poslední. Byl to samozřejmě tlouštík, kulaťoučký v pase, na sobě měl bílý kuchařský kabátek a vysokou čepici. Byl známý svou prchlivostí, která uměla vzplanout stejně rychle jako olej stříknutý do ohně, a většina chráněnců s ním jednala velice opatrně. Mistr Chubb měl zarudlé tváře a rychle ustupující zrzavé vlasy. Všude s sebou nosil velkou dřevěnou vařečku, jež byla neoficiálním odznakem jeho hodnosti. Docela často sloužila i jako útočná zbraň, zvlášť když s duněním přistávala na hlavách nepozorných, zapomnětlivých nebo příliš pomalých kuchyňských učňů. Jennifer jako jediná z chráněnců viděla v Chubbovi něco jako hrdinu. Nijak neskrývala, že by u něj chtěla pracovat a naučit se jeho umění, a dřevěná vařečka jí vůbec nevadila.

Na hradě byli samozřejmě i mistři dalších cechů. Například zbrojíř a kovář. Dnes však přišli pouze ti mistři, kteří měli volné místo pro nové učně.

„Mistři jsou shromážděni, pane!“ oznámil Martin a přidal na hlase. Zdálo se, že hlasitost svého projevu přizpůsobuje významnosti této chvíle. Baron zase jednou zdvihl oči k nebi.

„To vidím,“ pravil klidně a pak mnohem obřadnějším tónem pokračoval: „Dobré ráno, lady Paulino. Dobré ráno, pánové.“

Příchozí pozdravili a baron se ještě jednou obrátil k Martinovi. „Snad bychom mohli pokračovat?“

Martin několikrát přikývl, nakoukl do papírů, jež držel v ruce, a odpochodoval k řadě kandidátů.

„Tak, pan baron čeká! Pan baron čeká! Kdo bude první?“

Will měl oči sklopené a nervózně přešlapoval z nohy na nohu, ale najednou jako by ucítil, že se na něj někdo dívá. Zvedl oči a překvapením sebou úplně trhl. Setkal se totiž s upřeným, hrozivým a nevyzpytatelným pohledem hraničáře Halta.

Will ho neviděl do místnosti vstoupit. Došlo mu, že ta záhadná postava musela dovnitř vklouznout postranními dveřmi v době, kdy se pozornost všech přítomných soustředila na příchod mistrů. Teď stál za baronovým křeslem, trochu stranou, oblečený do obvyklé hnědi a šedi a zahalený do dlouhé, strakatě šedivé a zelené hraničářské pláštěnky. V Haltově přítomnosti se lidé obvykle cítili nesví. Měl ve zvyku přiblížit se k nim, když to nejméně čekali – a nikdy ho nikdo neslyšel přicházet. Pověrčiví vesničané věřili, že hraničáři používají nějaké kouzlo, díky němuž jsou pro obyčejné lidi neviditelní. Will si nebyl jistý, jestli tomu má věřit, nebo ne. Divil se, proč Halt přišel. Nebyl jedním z mistrů, a pokud Will věděl, nikdy se výběru chráněnců nezúčastnil, až dnes.

Haltův pohled se od něj náhle odvrátil a Willovi se zdálo, jako kdyby zhaslo světlo. Uvědomil si, že Martin zase mluví. Všiml si, že tajemník má ve zvyku opakovat věty, jako kdyby měl svou vlastní soukromou ozvěnu.

„No tak, kdo bude první? Kdo bude první?“

Baron slyšitelně vzdychl. „Co kdybychom vzali prvního v řadě?“ navrhl mírným hlasem. Martin několikrát přikývl.

„Samozřejmě, pane. Samozřejmě. První v řadě, krok vpřed a dívat se na barona.“

Horác vykročil z řady a stoupl si do pozoru. Baron si ho pár vteřin pozorně prohlížel.

„Jméno?“ zeptal se. Horác odpověděl a trochu se zadrhl u správného oslovení barona.

„Horác Altman, pane... můj pane.“

„Tak co by sis vybral, Horáci?“ zeptal se baron jako člověk, který zná už dopředu odpověď.

„Bojovou školu, pane!“ řekl odhodlaně Horác. Baron přikývl. Přesně to očekával. Podíval se na Rodneyho,
jenž si chlapce pozorně prohlížel a odhadoval, nakolik by se mu hodil.

„Mistře bojové školy?“ pronesl Baron. Jindy by Rodneyho oslovil křestním jménem, ne titulem. Tohle ale byla úřední záležitost. Stejně tak Rodney obvykle oslovoval barona jenom „pane“. Ale v den, jako je tenhle, bylo „můj pane“ to pravé.

Velký rytíř vykročil k Horácovi a kroužková košile a ostruhy lehce zachřestily. Přejel chlapce očima od hlavy k patě, pak se přesunul za něj. Horác za ním začal otáčet hlavu a pak i celé tělo.

„Stůj klidně,“ napomenul ho Rodney a chlapec nechal otáčení a civěl přímo před sebe.

„Vypadá dost silný, můj pane, a nováčky já potřebuju pořád.“ Jednou rukou si mnul bradu. „Jezdíš na koni, Horáci Altmane?“

Výraz nejistoty přeběhl Horácovi po tváři, protože mu došlo, že tohle by mohlo jeho výběr ohrozit. „Ne, pane, já...“

Chystal se dodat, že hradní chráněnci neměli příležitost učit se jezdit, ale sir Rodney ho přerušil.

„To nevadí. To se dá naučit.“ Velký rytíř se podíval na barona a kývl. „Dobře tedy, můj pane. Vezmu ho do bojové školy s obvyklou tříměsíční zkušební dobou.“

Baron si něco poznamenal na lejstro před sebou a krátce se usmál na mládence, zářícího štěstím i velkou úlevou.

„Blahopřeji, Horáci. Zítra ráno se budeš hlásit v bojové škole. Přesně v osm hodin.“

„Ano, pane!“ odpověděl Horác s úsměvem od ucha k uchu. Otočil se k siru Rodneymu a mírně se uklonil. „Děkuji vám, pane!“

„Ještě mi neděkuj,“ odvětil záhadně rytíř. „Nevíš, co tě čeká.“

Tři

„Tak kdo je další?“ vyvolával Martin, když se Horác s úsměvem vrátil zpátky do řady. Alyss půvabně vykročila vpřed, čímž Martina zaskočila, protože ji chtěl zrovna označit za dalšího kandidáta.

„Alyss Mainwaringová, můj pane,“ řekla svým klidným vyrovnaným hlasem. Pak, než se jí stačil zeptat, sama pokračovala: „Dovoluji si požádat o přidělení k diplomatické službě, můj pane.“

Dívka se tvářila slavnostně a Arald se na ni usmál. Vyzařovalo z ní sebevědomí a vyrovnanost, které by jí v diplomacii dobře slušely. Pohlédl na lady Paulinu.

„Lady?“ vyzval ji.

Několikrát přikývla. „Už jsem s Alyss hovořila, můj pane. Domnívám se, že bude vynikající kandidátkou. Schvaluji a přijímám.“

Lehkou úklonou hlavy pozdravila Alyss ženu, která bude její učitelkou. Willa napadlo, jak jsou si podobné – obě vysoké a elegantní v pohybech, obě důstojné v chování. Cítil, že ho úspěch nejstarší kamarádky potěšil, věděl, jak moc o tuhle volbu stála. Alyss se zařadila zpět a Martin, jelikož nechtěl, aby ho zase někdo předběhl, už ukazoval na George.

„Dobrá! Ty jsi na řadě! Ty jsi na řadě! Představ se baronovi.“

George udělal krok vpřed. Několikrát otevřel a zavřel ústa, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Ostatní chráněnci to překvapeně sledovali. George, kterého všichni považovali za řečníka, byl bez sebe trémou. Konečně se mu podařilo něco ze sebe dostat, ale tak slabým hláskem, že ho nikdo z přítomných nemohl slyšet. Baron Arald se nachýlil dopředu, jednu ruku stočenou do kornoutu kolem ucha.