www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2006

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2009

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXII jako svou 3273. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Sorcerer in the North přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2156-3

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-1339-1

Pro Lyn Smithovou,

za léta podpory a povzbuzování.

Jedna

Věděl, že vichry, které přinášejí zimu na severu, ženou před sebou déšť a mořské vlny vrhají na pobřeží tak, že bílá vodní tříšť stříká vysoko do vzduchu.

Zde, v jihovýchodním cípu království, byly jedinou známkou přicházející zimy obláčky sražené páry, které vydechovali jeho dva koně. Obloha byla jasně modrá, skoro až nepříjemně, a slunce hřálo do zad. Klidně si mohl v sedle zdřímnout a Cuka nechat, ať po cestě jde, kudy chce, ale roky strávené tuhým výcvikem a náročnou přípravou by mu takovou pohodlnost nikdy nedovolily.

Willovy oči byly neustále v pohybu, pátravě přejížděly zleva doprava, zprava doleva, kousek vpřed a daleko dopředu. Těch pohybů by si nikdo nevšiml, protože hlava zůstávala nehybná. Opět se projevil jeho výcvik: vidět a nebýt viděn, všímat si a zůstat nepovšimnut. Věděl, že tato část království je poměrně klidná. Také proto byl do léna Seacliffu přidělen. Ale když se to tak vezme, zbrusu novému, právě jmenovanému hraničáři asi těžko předají některé z problémových míst království. Při té myšlence se trochu pousmál. Vyhlídka, že převezme první samostatnou službu, byla dost tíživá i bez toho, že by se musel bát invaze nebo vzpoury. Bude spokojený, když se postaví na vlastní nohy v těchto klidných stojatých vodách.

Úsměv se z Willových rtů vytratil, když bystré oči velký kus vpředu něco zahlédly. Bylo to téměř ukryté ve vysoké trávě u cesty.

Na jeho chování se nijak neprojevilo, že si všiml něčeho neobvyklého. Neztuhl v sedle, ani se nezvedl v třmenech, aby se podíval pozorněji, jak by to asi udělala většina ostatních lidí. Naopak, vypadalo to, že se při jízdě v sedle přihrbil v zdánlivém nezájmu o svět kolem sebe. Ale oči, skryté v hlubokém stínu pod kapucí pláštěnky, všechno usilovně prozkoumávaly. Něco se pohnulo, tím si byl jistý. A ve vysoké trávě u cesty teď zahlédl něco černobílého – barvy, které mezi podzimní bledou zelenou a červenohnědou naprosto nezapadají.

A nebyl sám, kdo vycítil, že něco není v pořádku. Cuk jedenkrát zastříhal ušima a pohodil hlavou, potřásl hřívou a mručivě zaržál, což bylo stejně dobře slyšet, jako v soudkovité hrudi cítit.

„Já to vidím,“ řekl Will tiše, aby kůň věděl, že si varování všiml. Hlas Cuka uklidnil, i když uši byly pořád vzpřímené a nastražené. Nákladní kůň, který se spokojeně loudal buď vedle nich nebo vzadu, žádný zájem neprojevil. Jenže on byl jen obyčejné hloupé zvíře, a ne vycvičený hraničářský kůň jako Cuk.

Vysoká tráva se opět slabě pohnula. Byl to jen nepatrný pohyb, ale žádný vítr, který by ho mohl způsobit, nefoukal – jak bylo jasně vidět na nehybných obláčcích páry z koňského dechu. Will trochu pokrčil ramena a přesvědčil se, že toulec je volný. Mohutný dlouhý luk měl položený na kolenou, tětivu připravenou ke střelbě. Hraničáři necestovali s lukem navlečeným přes ramena. Měli ho připravený k okamžitému použití. Stále.

Srdce Willovi bušilo trochu rychleji než obvykle. K pohybující se trávě zbývalo sotva čtyřicet kroků. Vybavila se mu Haltova poučka: Nesoustřeďuj se na to, co je nápadné. Někdo může chtít, aby sis kvůli tomu nevšiml něčeho jiného.

Uvědomil si, že veškerou pozornost plně upírá na vysokou trávu u cesty. Oči rychle přelétly vlevo a opět vpravo, až ke stromům vzdáleným asi padesát kroků od cesty po obou stranách. Zatímco jeho pozornost odvádí to, co leží v trávě u cesty, ve stínu stromů se možná ukrývají lidé připravení zaútočit. Loupežníci, zbojníci, žoldnéři, kdo ví?

Nic mezi stromy neviděl, a když se jakoby náhodou otočil, aby upravil vodicí otěž nákladního koně, nespatřil nic ani vzadu za sebou. Ještě víc ho uklidňovala skutečnost, že Cuk neprojevoval žádné další známky nepokoje. Kdyby byli mezi stromy lidé, koník by ho nepřetržitě varoval.

Dotkl se Cuka kolenem a koník zastavil. Nákladní soumar ušel ještě několik kroků a potom stanul i on. Willova pravá ruka během necelé vteřiny neomylně vyjela k toulci, vytáhla šíp a vložila ho do tětivy luku. Pohybem hlavy setřásl kapuci na záda. Věděl, že podle dlouhého luku, malého huňatého koně a zvláštní šedě a zeleně skvrnité pláštěnky v něm každý pozorovatel pozná hraničáře.

„Kdo je tam?“ zavolal a nadzvedl luk s vloženým a připraveným šípem. Ještě ho nenapnul. Kdyby se v trávě někdo ukrýval, věděl by, že hraničář dokáže napnout luk, vystřelit a zasáhnout cíl dřív, než on stačí udělat dva kroky.

Žádná odpověď. Cuk klidně stál, byl vycvičený, aby byl pevný jako skála, když jeho pán musel střílet.

„Ukaž se,“ křikl Will. „Ty v tom černobílém. Ukaž se.“

Hlavou se mu mihlo, že ještě před chvílí si říkal, jaký je tu klid a stojaté vody. Teď na něj možná číhá neznámý nepřítel.

„Máš poslední možnost,“ zvolal. „Buď se ukaž, nebo za tebou pošlu šíp.“

A pak to uslyšel, zřejmě to byla reakce na jeho hlas. Tiché kňučení – jako když psa něco bolí. Slyšel to i Cuk. Zastříhal ušima a nerozhodně zafrkal.

Pes?, uvažoval Will. Třeba divoký pes, který číhá, až bude moct zaútočit? Zavrhl ten nápad skoro hned, co se mu zrodil v hlavě. Divoký pes by nevydával žádný zvuk, kterým by na sebe upozornil. Navíc to bylo bolestné zakňučení, a ne vzteklé nebo varovné zavrčení. Dospěl k rozhodnutí.

Jedním plynulým pohybem vytáhl levou nohu z třmenu, pravou přehodil přes sedlovou hrušku a zlehka seskočil na zem. Když sesedal tímto způsobem, zůstával stále otočený směrem, odkud mohlo přijít nebezpečí, a obě ruce měl volné, aby mohl vystřelit. Kdyby bylo třeba, mohl vypustit první šíp, jakmile se nohama dotkne země.

Cuk opět zafrkal. V podobně nejistých okamžicích byl raději, když měl Willa v sedle, protože koníkovy rychlé reflexy a hbité nohy ho mohly rychle dostat z nebezpečí.

„To je v pořádku,“ řekl Will stručně koníkovi a tiše kráčel vpřed, s lukem připraveným.

Patnáct kroků. Deset. Pět... jasně rozeznával černou a bílou barvu v uschlé trávě. Když se přiblížil, rozpoznal v té černobílé ještě něco jiného: matnou hněď zaschlé krve a rudou červeň krve čerstvé. Znovu se ozvalo zakňučení a Will konečně pořádně uviděl to, co ho přimělo zastavit.

Otočil se, rukou dal Cukovi znamení „bezpečí“ a koník hned klusal k němu. Will odložil luk a poklekl vedle zraněného psa ležícího v trávě.

„Copak je, hochu?“ promluvil mírně. Pes otočil hlavu za hlasem, a když ho Will zlehka pohladil, znovu zakňučel a očima přejel k dlouhé krvácející ráně, která se táhla od pravé přední lopatky až ke kyčli zadní nohy. Jak se zvíře pohnulo, vyřinula se z rány další krev. Pes ležel na boku, zjevně vyčerpaný, a Will mohl vidět jedno jeho oko. Bylo plné bolesti.

Uvědomil si, že je to ovčácký pes, jeden z velkých pasteveckých psů chovaných v severních pohraničích oblastech a proslavených chytrostí a věrností. Tělo měl černé, s čistě bílým pruhem na krku a na hrudi a s bílou špičkou huňatého ocasu. Nohy byly bílé a černá se opakovala na srsti hlavy, jako kdyby na ní byla kapuce, takže uši byly černé, zatímco přes čenich a mezi očima se táhla bílá lysina.

Rána v boku se nezdála příliš hluboká a žebra pravděpodobně uchránila životně důležité orgány. Byla však hrozivě dlouhá a rozchlípené okraje byly rovné, jako kdyby byly proťaté čepelí meče. A hodně krvácela. Pochopil, že to bude největší problém. Pes byl zesláblý. Ztratil mnoho krve. Možná příliš mnoho.

Will vstal, přešel k sedlovým vakům a odvázal brašnu s léky, jakou s sebou vozili všichni hraničáři. Cuk ho zvědavě sledoval. Byl spokojený, že pes nepředstavuje žádné nebezpečí. Will pokrčil rameny a ukázal na brašnu s léky.

„Pomáhá to lidem,“ řekl. „Mělo by to být dobré i pro psa.“

Vrátil se k raněnému zvířeti a opatrně ho hladil po hlavě. Pes se pokoušel hlavu zvednout, ale Will mu v tom jemně zabránil, tichými slovy ho uklidňoval a druhou rukou otevíral brašnu s léky.

„Tak se podíváme, kamaráde, co ti to provedli,“ řekl.

Srst kolem rány byla slepená krví a Will ji očistil vodou z čutory, jak nejlépe svedl. Potom otevřel malou nádobku a opatrně potíral okraje rány mastí. Tlumila bolest, takže rána znecitliví a Will ji bude moct vyčistit a ovázat, aniž by zvíře muselo ještě víc trpět.

Nechal mast několik minut působit a pak začal ránu potírat bylinným výtažkem proti zanícení. Mast účinkovala dobře a ošetřování psovi zřejmě nevadilo, takže Will ránu hojně potíral. Při práci si všiml, že se spletl, když psovi řekl „kamaráde“. Byla to fena.

Vycítila, že Will jí pomáhá, a klidně ležela. Tu a tam znovu zakňučela. Ne však bolestí. Znělo to spíše jako projev vděčnosti. Will seděl v podřepu, hlavu nachýlenou ke straně a zkoumal vyčištěnou ránu. Stále z ní prýštila krev a Will věděl, že ji bude muset nějak uzavřít. Stažení obvazem se dalo použít těžko, protože fena měla huňatou srst a zranění bylo na nevhodném místě. Will pokrčil rameny, když pochopil, že ji bude muset sešít.

„Měl bych si pospíšit, dokud mast ještě účinkuje,“ řekl feně. Ležela s hlavou položenou na zemi, ale oko se pohybovalo a při práci ho sledovalo.

Fena ovčáka zřejmě cítila, jak jehlou a jemnou hedvábnou nití rychle provedl tucet stehů a okraje rány stáhl k sobě. Ale zřejmě ji to nebolelo a po prvním škubnutí už ležela tiše a nechala ho pokračovat.

Will skončil, jemně položil ruku na černobílou hlavu a vnímal, jak je hustá srst měkká. Rána byla podle všeho správně zavřená, bylo však jasné, že fena nemůže chodit.

„Čekej tady,“ řekl mírně. „Zůstaň.“

Fena poslušně ležela, zatímco Will přešel k nákladnímu koni a začal přerovnávat náklad.

Po stranách nákladního sedla visely dva podlouhlé vaky s knihami a osobními věcmi. Mezeru mezi nimi vyplnil Will pláštěnkou, kterou měl navíc, a několika pokrývkami, až vznikl měkký a pohodlný dolík, kde mohla fena ležet – bylo tam přesně tolik místa, aby se mohla maličko hýbat a přitom zůstala bezpečně zajištěná.

Vrátil se zpátky k ní, podstrčil ruce pod teplé tělo, jemně ji zvedal a celou dobu k ní tiše a konejšivě promlouval. Mast působila, ale Will věděl, že rána brzy zase začne bolet. Fena jednou zakňučela, ale když ji zvedl a položil na připravené místo, zklidnila se. Opět ji pohladil po hlavě a zlehka poškrábal za ušima. Natočila hlavu a olízla mu ruku. I tak malý pohyb ji vyčerpal. Will se zaujetím zjistil, že každé její oko má jinou barvu. Zatím viděl jen levé, když ležela na boku, a to bylo hnědé. Když ji přemístil, všiml si, že pravé oko má modré. Pomyslel si, že jí to dodává potutelný a rozpustilý výraz, dokonce i teď, když je na tom zle.

„Hodná holka,“ pochválil ji. Pak se otočil k Cukovi a zjistil, že koník ho zvědavě pozoruje.

„Máme psa,“ oznámil. Cuk potřásl hlavou a zafrkal.

Jako kdyby se ptal: Proč?

Dvě

Brzy po poledni dorazili k moři a Will poznal, že je téměř na konci své cesty.

Hrad Seacliff stál na ostrově, který měl tvar listu a od pevniny byl oddělený pásem hluboké vody širokým přes tři sta stop. Při odlivu byl ke hradu přístup po úzké vyvýšené stezce, ale v době přílivu, jako teď, převážel přes vodu přívoz. Těžký přístup po mnoho let pomáhal zajišťovat bezpečnost Seacliffu a byl jedním z důvodů, proč se léno přeměnilo na stojaté vody. Samozřejmě že v dřívějších dobách přinášeli značné oživení skandijští nájezdníci na vlčích lodích. Ale od doby, kdy mořští vlci ze severu naposledy plenili araluenské pobřeží, už uplynulo několik let.

Ostrov byl osm mil dlouhý a pět mil široký a hrad jako takový Will zatím vidět nemohl. Předpokládal, že bude asi stát někde na vyvýšeném místě uprostřed ostrova – to byla základní strategická úvaha. V tuto chvíli však nebyl na dohled.

Předtím uvažoval o zastávce na oběd, ale když už byl tak blízko cíle, rozhodl se pokračovat dál. Ve vesnici v podhradí bude nějaký hostinec. Nebo mu dají najíst v hradní kuchyni. Zatáhl za vodicí otěž, aby ho nákladní kůň dojel a on se mohl podívat na zraněnou fenu. Oči měla zavřené a čenich položený na předních tlapách. Bylo vidět, jak se jí při dýchání zvedají boky. Kolem okrajů rány přibylo trochu krve, ale největší krvácení ustalo. Will byl spokojen, že fena je na tom dobře, pobídl patou Cuka a zamířili dolů k přívozu, k velké ploché pramici vytažené na břeh.

Převozník, svalnatý, asi čtyřicetiletý muž, ležel rozvalený na palubě svého plavidla a v hřejivém podzimním slunci spal. Vzbudil se však, když nějakým šestým smyslem zaznamenal slabé cinkání koňských postrojů. Posadil se, promnul si oči a potom vyskočil na nohy.

„Potřebuji se dostat na druhou stranu na ostrov,“ řekl mu Will a převozník ledabyle zasalutoval.

„Ano, jistě, pane. Samozřejmě. Rád posloužím, hraničáři.“

Z jeho hlasu byla slyšet slabá nervozita. Will si v duchu povzdechl. Ještě si nezvykl na pomyšlení, že lidé jsou před hraničáři opatrní – dokonce i před mladíčkem jako je on. Will měl družnou povahu a často toužil po společnosti jiných lidí. Jenže to nebylo u hraničářů obvyklé. Pro ně bylo užitečné, když se od ostatních lidí drželi dál. Hraničářský sbor obklopovalo ovzduší záhadnosti. K tajemnosti hraničářů se přidávalo legendární ovládání zbraní, umění neviditelně se pohybovat a celková uzavřenost sboru.

Převozník zatáhl za tlusté lano, které vedlo od pevniny k ostrovu a procházelo přes dvě velké kladky umístěné na koncích prámu. Pramice, vytažená jedním koncem na břeh, se hladce posouvala, až celá spočinula na vodě. Will usoudil, že kladková zařízení převozníkovi umožňují, aby s velkým plavidlem pohyboval tak lehce.

K boku pramice byla přitlučena tabule s cenami za převoz a převozník si všiml, že Will ji studuje.

„Na hraničáře se poplatky nevztahujou, pane. Pro vás je převoz zadarmo.“

Will zavrtěl hlavou. Halt mu vštípil, jak je důležité, aby za sebe platil sám. Nebuď nikomu zavázán, řekl mu. Dávej si pozor, abys nikomu nedlužil žádnou laskavost.

Will rychle počítal. Půl reálu za osobu a totéž za každého koně. K tomu čtyři penigy za další zvíře. To jsou dohromady skoro dva reály. Zhoupl se ze sedla, vytáhl z váčku jeden zlatý tříreál a podával ho převozníkovi.

„Já zaplatím,“ řekl. „Dělá to skoro dva reály.“ Muž se zmateně podíval na minci, pak na dva koně a jezdce. Will trhl hlavou směrem ke druhému koni.

„Ještě jedno zvíře je na nákladním koni,“ vysvětlil. Převozník kývl a podával mu stříbrný reál nazpátek.

„Dobře, pane,“ řekl. Zvědavě sledoval nákladního koně, když ho Will vedl na pramici, a všiml si pohodlně uloženého psa.

„To je pěknej pes,“ prohodil. „Je váš?“

„Našel jsem ji poraněnou u cesty,“ řekl Will. „Někdo ji posekal a nechal ji tam, aby pošla.“

Muž si zamyšleně poškrábal strniště na bradě.

„John Buttle má takovou ovčáckou fenu. A bylo by mu podobný psa zřídit a nechat ležet. John je vztekloun, to vám povídám, hlavně když si přihne.“

„A co dělá ten John Buttle?“ zeptal se Will.

Převozník pokrčil rameny. „Je to pastýř. Ale dělá toho hodně. Lidi říkají, že opravdicky pracuje po nocích u cest, že číhá na pocestný, co jsou po setmění venku. Ale nikdo mu to nedokázal. Já bych řek, že s tím svým kopím toho umí až moc. Je dobrý držet se od něj radši dál.“

Will se znovu podíval na nákladního koně a přemýšlel o surové ráně v boku feny.

„Jestli jí ublížil právě Buttle, udělá dobře, když se bude on držet dál ode mě,“ prohlásil chladně.

Převozník se na něj zadíval. Byla to mladá tvář s pravidelnými rysy. Ale v očích viděl tvrdé světlo. Uvědomil si, že u hraničářů jeden nikdy neví, na čem je. Tenhle od pohledu příjemný mládenec by nechodil v hraničářské šedi a zeleni, kdyby nebyl tvrdý jako ocel. Hraničáři byli nevyzpytatelní, tak to prostě bylo. Našli se i lidé, kteří se domnívali, že hraničáři se vyznají v kouzlech a černé magii, a převozník si nebyl úplně jistý, jestli nemají pravdu. Potají zkřížil prsty, aby od sebe odvrátil zlé, a přešel na příď pramice, šťasten, že má důvod rozhovor ukončit.

„Nejlepší bude vyplout na druhou stranu,“ prohlásil. Will změnu v ovzduší vycítil. Pohlédl na Cuka a povytáhl obočí. Koníkovi to nestálo za povšimnutí.

Převozník opět zabral za těžké lano, pramice se posouvala směrem k ostrovu a pod tupou přídí bublaly vlnky a tiše šplouchaly o nízké dřevěné boky. Will si všiml, že převozníkovo obydlí, malá prkenná bouda s doškovou střechou, stojí na ostrovní straně – pravděpodobně kvůli bezpečí. Příď pramice brzy zaskřípala na hrubém písku ostrova, a jak zastavila, proud ji stočil trochu ke straně. Převozník vpředu uvolnil lanové zábradlí a pokynul Willovi, aby vystoupil. Will se vyhoupl na Cuka a ten s klapáním kopyt po dřevěném dně opatrně našlapoval vpřed.

„Děkuji,“ řekl Will, když Cuk vkročil na břeh. Převozník znovu zasalutoval.

„K službám, hraničáři,“ řekl a chvíli sledoval štíhlou vzpřímenou postavu, dokud nevjela mezi stromy a nezmizela mu z očí.

Dostat se ke hradu trvalo další půlhodinu. Cesta se vinula vzhůru ke středu ostrova, mezi řídkými stromy profukoval vítr. Na rozdíl od hustých lesů v okolí hradu Redmontu a temných borových hvozdů Skandie, na které si Will vzpomněl, tu byl dostatek světla.

Listí změnilo barvu, ale většina ho ještě zůstávala na větvích. Byl to celkem vzato příjemný kraj. Cestou Will pozoroval spoustu stop lovné zvěře – králíků a samozřejmě divokých krocanů. Jednou zachytil bílý záblesk, když k němu prchající vysoká otočila pozadí. Pytláctví tu zřejmě bude rozšířené, pomyslel si. Will měl jisté pochopení pro venkovany, kteří se příležitostně pokoušeli zpestřit si jednotvárný jídelníček zvěřinou nebo lovným ptactvem. Pytláctví naštěstí spadalo pod místní zákony a řešit ho měli baronovi hajní. Pro svoji práci by však Will potřeboval znát zdejší pravidelné pytláky – kdyby se dělo něco nekalého, mohli by být významným zdrojem informací. A ty byly hraničářovým denním chlebem.

Stromy konečně ustoupily a Will vyjel na slunce. Klikatá cesta vystoupala k přirozené náhorní plošině, k pláni široké přes půl míle. Uprostřed stál hrad Seacliff se svým podhradím – vesnicí tvořenou chumáčem doškových chalup těsně u hradeb.

Hrad sám o sobě byl pro někoho zvyklého na úchvatnou mohutnost hradu Redmontu nebo vznosnou krásu královského hradu Araluenu jistým zklamáním. Will zjistil, že je to jen o málo víc než pevnost obklopená hradbami sahajícími do výše asi šestnácti stop. Při pozornějším pohledu viděl, že přinejmenším jedna část hradeb je dřevěná – tlusté kmeny stromů byly zapuštěné do země a spojené železnými svorníky. Je to dostatečně účinná překážka, pomyslel si, ale chybí jí působivost mohutných redmontských hradeb ze železitého kamene. V každém rohu ale stála důkladná opěrná věž a uprostřed se nacházela obytná hradní věž, která by se v případě útoku stala posledním útočištěm. Nad ústřední věží byla vidět korouhev s jelení hlavou, vlajka barona Ergella, povlávající v odpoledním mořském vánku.

„Tak jsme tady,“ řekl Will Cukovi a koník při zvuku jeho hlasu pohodil hřívou.

Při prvním pohledu na hrad Will přitáhl koni otěže. Nyní pobídl Cuka patami a opět se rozjeli vpřed. Nákladní kůň se jako obvykle dal do pohybu trochu pomaleji a táhl se za nimi na vodicí otěži mezi obdělanými poli směrem ke hradu. Ve vzduchu byl cítit kouř. Sláma, kterou po skončení sklizně svázali do otepí a spálili, ještě doutnala. Za týden nebo za dva rolníci popel zaorají a celý proces začne znovu. Vůně kouře, holá pole a šikmé sluneční světlo podzimního odpoledne vyvolaly ve Willovi vzpomínky. Vzpomínal na dozrávající obilí, sklizeň a dožínky. Na letní opar ve vzduchu, podzimní mlhy a zasněžené zimy. A na hlubokou náklonnost, která se v uplynulých šesti letech vyvinula mezi ním a jeho učitelem, zdánlivě nerudným hraničářem Haltem.

Několik rolníků pracujících na polích se zastavilo a zíralo na postavu v pláštěnce ujíždějící k hradu. Will několika nejbližším kývl na pozdrav a oni opatrně odpovídali zvednutím ruky. Prostí venkované hraničářům nerozuměli, a proto jim také tak docela nevěřili. Will věděl, že v době války nebo ohrožení by u hraničářů hledali pomoc, ochranu a vedení. Ale teď, když žádné bezprostřední nebezpečí nehrozilo, si od něj zachovávali odstup.

Obyvatelé hradu se budou chovat jinak. Baron Ergell a jeho bojový mistr – Will chvíli pátral v paměti po jméně a pak si vzpomněl, že je to Norris – chápali úlohu hraničářského sboru a význam, jaký jeho členové pro padesát lén araluenského království měli. Hraničářů se nebáli, ale to stejně neznamenalo, že s nimi Will naváže blízké vztahy. Půjde o pracovní spolupráci.

Nezapomeň, řekl mu Halt, naším úkolem je pomáhat baronům, ale na prvním místě je věrnost králi. Jsme přímými zástupci královy vůle a ta se občas nemusí přesně shodovat s místními zájmy. Spolupracujeme s barony a radíme jim. Ale zůstáváme na nich nezávislí. Nedopusť, abys byl baronovi nějak zavázán, nebo aby ses příliš spřátelil s lidmi z hradu.

V lénu jako Redmont, kde Will prošel výcvikem, bylo samozřejmě všechno trochu jinak. Baron Arald, pán redmontského hradu, patřil do královy užší rady. To umožňovalo těsnější vztah mezi baronem, jeho veliteli a Haltem, hraničářem přiděleným do redmontského léna. Ale všeobecně vzato byl život hraničáře samotářský.

Takový život jim však leccos vynahrazovalo. Především kamarádství, které mezi členy sboru vládlo. Hraničářů ve službě bylo celkem padesát, jeden pro každé léno v království, a všichni se navzájem znali jménem. Will pochopitelně dobře znal muže, na jehož místo v Seacliffu nastupoval. Bartell byl při Willových závěrečných zkouškách jedním ze zkoušejících, a protože se rozhodl odejít na odpočinek, získal Will jeho stříbrný dubový list, symbol plně vycvičeného hraničáře. Stárnoucí Bartell už nedokázal vést tvrdý hraničářský život – neúnavně jezdit na koni, spát na zemi a být neustále ve střehu –, a tak vyměnil stříbrný dubový list za zlatý odpočinek. Byl přeložen na velitelství sboru na hrad Araluen, kde pracoval v archivu a sestavoval dějiny hraničářského sboru.

Will se zasmál. Bartell byl sečtělý a měl úžasné vědomosti. Will se ho naučil mít rád, přestože několik prvních setkání s ním bylo dost nepříjemných. Bartell byl mistr ve vymýšlení zkoušek pro učně, které byly sestavené tak, aby mladé muže hodně potrápily. Will mezitím docenil těžké otázky a složité problémy, které mu Bartell předkládal. Všechny mu pomohly připravit se na náročný život hraničáře.

Ten byl sám o sobě další velkou odměnou za každodenní hraničářovu osamělost. Stát se součástí vybrané skupiny, obeznámené s vnitřním chodem a politickými tajemstvími celého království, bylo neodolatelně přitažlivé a přinášelo to hluboké uspokojení. Hraničářští učni byli vybíráni pro tělesné schopnosti – obratnost pohybů, mrštnost, rychlou ruku a bystré oko – ale možná ještě víc pro přirozenou zvídavost. Hraničář se vždycky snažil víc vědět, víc se vyptávat a víc zjišťovat o dění kolem sebe. Předtím, než si ho Halt vybral za učně, způsobila Willovi jako klukovi nekonečná zvídavost a z ní pramenící předčasná duševní vyspělost víc nepříjemností, než bylo zdrávo.

Vjížděl do vesnice a všímali si ho další lidé. Většinou se mu nedívali do očí a těch několik, kteří to udělali, sklopilo zrak, když na ně kývl – přívětivě, jak se domníval. Pozdravili nedbalým zvednutím ruky k obočí a uhýbali stranou, aby mohl projet, což bylo vlastně docela zbytečné, protože na široké cestě bylo místa dost. Poznával znaky běžných řemesel, na která se dá narazit v každé vesnici: kovář, tesař, švec.

Na konci jediné ulice stálo větší stavení. Byla to jediná patrová stavba ve vesnici, vpředu měla prostornou verandu a nade dveřmi visel znak džbánu. Hostinec, pochopil Will. Vypadal čistě a udržovaně, okenice pokojů nahoře v poschodí byly čerstvě natřené a hliněné zdi obílené. Jedno z horních oken se otevřelo a objevila se v něm dívčí hlava. Dívce mohlo být asi devatenáct nebo dvacet let, měla tmavé, nakrátko ostříhané vlasy a široce posazené zelené oči. Měla zdravou pleť a byla pozoruhodně hezká. A co víc, jako jediná mezi lidmi ve vesnici se mu vydržela dívat do očí. Vlastně zašla až tak daleko, že se na něj usmála, a když to udělala, tvář se změnila z hezké v úchvatnou.

Will, rozpačitý nad neochotou lidí podívat se mu do očí, byl teď ještě rozpačitější z dívčina nepokrytého zájmu o něj. Tak ty jsi ten nový hraničář, představoval si její úvahy. Na takovou práci vypadáš hrozně mladě, ne?

Projížděl pod oknem a s trapným pocitem si uvědomil, že jak zvedl hlavu a díval se na dívku, trochu pootevřel ústa. Rychle je zavřel a kývl na ni, vážně a bez úsměvu. Dívčin úsměv se ještě rozšířil a byl to Will, kdo první uhnul očima.

Měl v úmyslu zastavit se v hostinci na něco malého k jídlu, ale přítomnost dívky ho vyvedla z míry, takže se rozhodl jinak. Vzpomněl si na písemné pokyny, které dostal. Jeho chata stála necelou čtvrtinu míle za vesnicí, ukrytá v malém hájku u cesty ke hradu. Nyní hájek spatřil, pobídl Cuka patami, a když nechali vesnici za sebou, pustil ho do cvalu. Při jízdě cítil, že se mu do zad zavrtává dvacet nebo třicet párů zvědavých očí. Uvažoval, zda jsou mezi nimi i zelené oči z horního poschodí hostince, ale pak s pokrčením ramen takovou myšlenku zahnal.

Chata byla obvyklé hraničářské obydlí, sroubené z dřevěných trámů a se střechou z břidlice. Vpředu byla malá veranda, vzadu stáj a dvorek. Choulila se pod stromy a Willa překvapilo, když spatřil, že z komína na kraji stavení stoupá kouř.

Zhoupl se ze sedla, po celodenní jízdě trochu ztuhlý. Cuka nebylo třeba uvazovat, ale otěže nákladního koně omotal kolem jednoho sloupku verandy. Podíval se na fenu, zjistil, že spí, a usoudil, že ještě pár minut může zůstat, kde je.

Kdyby měl předtím nějaké pochybnosti, že tohle má být jeho dům, díky dubovému listu vyřezanému do překladu nad dveřmi se rozptýlily. Will se na chvíli zastavil, poškrábal Cuka za ušima a ten se k němu jemně přitiskl nosem.

„Tak, chlapče,“ sdělil mu Will, „vypadá to, že jsme doma.“

Tři

Will otevřel dveře a vešel do chaty. Byla v podstatě stejná jako ta, která mu byla domovem převážnou část několika posledních let. Místnost, do níž vkročil, zaujímala asi polovinu vnitřního prostoru a sloužila jako jídelna a světnice zároveň. Nalevo stál borový stůl se čtyřmi jednoduchými židlemi, naproti bylo okno a na opačné straně dvě pohodlná dřevěná křesla a lavice pro dvě osoby, rozestavené kolem krbu s vesele praskajícím ohněm. Will se rozhlížel po světnici, uvažoval, kdo rozdělal oheň, ale nezdálo se, že by tam někdo byl.

Kuchyňka byla malá místnost vedle jídelního koutu. Měděné hrnce a pánve, očividně nedávno vydrhnuté a vyleštěné, visely na stěně vedle malých kuchyňských kamen na dřevo. Ve vázičce pod oknem byly čerstvé luční květiny – letos poslední, napadlo Willa. Domácké prostředí mu znovu připomnělo Halta a při tom pomyšlení se mu osamělostí sevřelo hrdlo. Zachmuřený hraničář se vždy postaral, aby měl v chatě květiny, pokud to bylo možné.

Will postoupil k obhlídce dvou malých ložnic – prostě zařízených a přístupných z obývací části světnice. Jak očekával, ani v nich nikdo nebyl. V chatce vyčerpal všechny možnosti – ledaže by se osoba, která zatopila v krbu a přinesla květiny, skrývala vzadu ve stáji. O tom však pochyboval.

Všiml si, že v chatě se nedávno uklízelo. Bartell odešel nejméně před měsícem, jenomže když Will přejel prstem po horní obrubě krbu, nebylo na něm ani smítko. I kamenná dlažba před krbem byla nedávno čistě zametená. Nebyl na ní žádný popel ani zbytky dřeva.

„Zřejmě tu v sousedství sídlí nějaký dobrý skřítek,“ zabručel si pro sebe. Pak si vzpomněl, že venku trpělivě čekají zvířata, a zamířil ke dveřím. Letmo se podíval, kde stojí slunce, a odhadl, že zbývá ještě přes hodinu denního světla. Než se půjde ohlásit na hrad, má čas vybalit.

Podíval se na fenu. Už nespala a dvoubarevné oči se živě zajímaly o okolní svět. To je dobré znamení, uvědomil si. Byl to projev silné vůle k životu, která jí při zotavování bude užitečná. Jemně ji zvedl z lůžka na nákladním koni a odnesl ji do chaty. Docela spokojeně ležela na dlaždicích u ohně a její černá srst nasávala teplo. Will se vrátil ke koni, našel starou koňskou houni a vzal ji dovnitř, aby fenka ležela na měkkém. Když houni položil na zem, fena se těžce zvedla, odbelhala se několik kroků a s vděčným zakňučením se na ní uvelebila. Od ruční pumpy zabudované v kuchyňské lavici donesl misku s vodou – uvědomil si, že tady nebude zapotřebí nosit vodu od studny –, a položil ji vedle feny. Huňatý ocas jednou nebo dvakrát klepl o podlahu. Byl to projev díků za jeho péči.

Will se spokojeně vrátil ke koním. Uvolnil popruh na Cukově sedle. Odsedlávat nemělo zatím smysl, protože se chtěl ještě úředně ohlásit na hradě. Začal vykládat hromádku osobních věcí, které s sebou přivezl.

Když byl hotov, odsedlal nákladního koně, odvedl ho do stáje, vykartáčoval a ustájil v jednom ze dvou stání. Zjistil, že ve žlabu je čerstvé seno a naplněné bylo i vědro na vodu. Zkoumavě vodu prohlížel. Na hladině nebylo ani smítko, ani stéblo trávy. Vzal vědro z druhého stání, odnesl ho ven Cukovi a napojil koníka do sytosti. Cuk vděčně potřásal hřívou.

Will začal ukládat věci do chaty, pokrývky položil na postel ve větší z obou ložnic – i když „větší“ je poněkud nadsazený výraz, protože obě byly velmi stísněné –, a oblečení pověsil za závěs do přístěnku v ložnici.

Ve světnici stála skříňka na nádobí a Will na ni položil knihy zabalené do voskovaného papíru. O ty se hodlal postarat později. Vedle dveří našel věšáky na zbraně a na dva z nich prozatím pověsil luk a toulec. Saxonský nůž a vrhací nůž ve zvláštním dvojitém pouzdru si ponechal u sebe. Ty každý hraničář odkládal, jen když se chystal ulehnout, a i potom zůstávaly po ruce.

Will se rozhlédl. Přivezl si toho s sebou opravdu málo, ale chata teď přinejmenším získala trochu osobního rázu – jako když tu někdo bydlí. Úvahy přerušilo Cukovo zaržání zvenčí. Fena u krbu zvedla hlavu a unaveně ji pootočila směrem ke dveřím. Will ji tiše uklidňoval. Cuk neupozorňoval na nebezpečí, jen oznamoval, že se někdo blíží. Asi o vteřinku později zaslechl Will z verandy lehké kroky a otevřené dveře vyplnila ženská postava. Zastavila se a zaklepala na zárubeň.

„Pojďte dál,“ vyzval ji Will. Žena vešla do světnice a rozpačitě se usmívala, jako by si nebyla jistá, zda je vítaná. Předtím na ni zezadu dopadalo světlo, ale teď si ji mohl Will lépe prohlédnout. Bylo jí něco kolem čtyřiceti a podle oblečení byla zřejmě z vesnice – měla prosté vlněné šaty bez všelijakých ozdob, jaké měli v oblibě bohatší lidé žijící na hradě, a přes ně čistou bílou zástěru. Byla vysoká a docela statná, postavu měla kyprou, takovou mateřskou. V nakrátko ostříhaných vlasech se začínaly objevovat šedivé pramínky. Tvář byla zdravá a úsměv srdečný a bezelstný. Je mi něčím povědomá, pomyslel si Will, ale nedokázal přesně určit, co to je.

„Co si přejete?“ zeptal se.

Udělala drobnou poklonu. „Jmenuji se Edwina, pane. Tohle jsem vám přinesla.“

„Tohle“ byl malý hrnec přikrytý pokličkou, a když ji Will zvedl, světnici naplnila lákavá vůně dušeného masa se zeleninou. Začaly se mu samy od sebe sbíhat sliny. Jelikož měl na paměti Haltova varování, podařilo se mu zachovat vážný a lhostejný výraz.

„Aha,“ prohlásil nezávazně. Edwina postavila hrnec na stůl, sáhla do zástěry, vytáhla z kapsy obálku a podávala mu ji.

„To maso se pak pěkně ohřeje, abyste měl večeři, pane,“ řekla. „I když myslím, že nejdřív budete chtít navštívit barona Ergella?“

„Možná,“ odpověděl Will. Nebyl si jistý, jestli by měl s touhle ženou probírat své plány. Uvědomil si, že mu podává obálku a vzal si ji. Překvapilo ho, když uviděl, že na pečeti je otisk dubového listu se znaky tajného číselného kódu, které znamenaly 26 – Bartellovo číslo uvnitř sboru, vzpomněl si.

„Hraničář Bartell ji tu nechal pro toho, kdo ho přijde vystřídat,“ oznámila a posunkem ho vybízela, aby obálku otevřel. „Když tady bydlel, já mu uklízela a vařila.“

Willovi svitlo, jakmile dopis otevřel. V době, kdy ho Bartell psal, ještě nevěděl, kdo ho vystřídá, a tak začínal jednoduchým oslovením „Hraničáři“. Will zprávu rychle pročetl.

Edwina Templová je naprosto důvěryhodná a spolehlivá žena a pracovala pro mne posledních osm let. Mohu ji vřele doporučit každému, kdo přijde po mně. Je mlčenlivá, skromná a je vynikající kuchařka i hospodyně. Edwina a její manžel Clive provozují vesnický hostinec v Seacliffu. Uděláš mi laskavost a dobře posloužíš i sobě, když využiješ jejích služeb, až nastoupíš.

Bartell, hraničář 26.

Will zvedl oči od dopisu a usmál se na ženu. Vyhlídka, že by mu někdo vařil a uklízel, byla příjemná, jak si uvědomil. Potom zaváhal. Byla tu ještě otázka placení a on neměl představu, kolik by to mohlo být.

„Nu, Edwino,“ oslovil ji, „Bartell vás moc chválí.“

Žena opět udělala poklonku. „Vycházeli jsme spolu dobře, pane. Hraničář Bartell byl opravdu dobrý člověk. Pracovala jsem u něj celých osm let.“

„Ano... tedy...“

Žena viděla, jak je mladý, a domyslela si, že je to jeho první místo, a tak opatrně dodala: „Pokud jde o placení, pane, není třeba, abyste si dělal starosti. Zaplaceno dostávám z hradu.“

Will se zamračil. Nebyl si jistý, jestli by měl dovolit, aby hrad platil za jeho domácnost. Měl vlastní příjem od hraničářského sboru. Edwina vycítila příčinu té nejistoty a rychle pokračovala.

„Je to v pořádku, pane. Hraničář Bartell povídal, že hraničáři, který je tu ve službě, musí hrad zajistit ubytování a stravu. Moje služby spadají pod tohle nařízení.“

Will pochopil, že je to pravda. Hraničářské služby přece patří k hradním výdajům příslušného léna a odpočítávají se od daně, kterou každoročně vyměřuje království. Usmál se na ni, bylo rozhodnuto.

„V tom případě, Edwino, rád přijmu vaše služby,“ prohlásil. „Předpokládám, že to vy jste předtím uklidila a rozdělala oheň?“

Žena přikývla. „Čekali jsme vás někdy v tomhle týdnu, pane,“ řekla. „Chodila jsem každý den uklízet – a oheň v tuhle roční dobu vyhání ze stavení vlhkost.“

Will uznale pokýval hlavou. „Tak to jsem vám vděčný. Vlastně, já se jmenuji Will.“

„Vítejte v Seacliffu, hraničáři Wille,“ řekla a usmála se na něj. „Má dcera Delia vás viděla projíždět městem. Říkala, že jste vypadal přísně. Hodně hraničářsky.“

V tu chvíli se Willovi všechno spojilo. Žena mu předtím byla nějak povědomá. Teď viděl ty oči, zelené jako u její dcery, a úsměv, široký a srdečný. „Myslím, že jsem ji zahlédl,“ řekl.

Otázka setrvání ve službě se Edwině vyřešila, takže si se zájmem prohlížela Willův skrovný majetek. Oči se zastavily na mandole opřené o kuchyňskou skříňku.

„Tak vy hrajete na loutnu, ano?“ zeptala se. Will zavrtěl hlavou.

„Loutna má deset strun,“ vysvětloval. „Tohle je mandola, něco jako velká mandolína s osmi strunami, laděnými po dvou.“ Všiml si Edwinina nechápavého výrazu – nasazovala ho většina lidí, když se jim pokoušel vysvětlovat rozdíl mezi loutnou a mandolou –, a vzdal to. „Trochu hraju,“ uzavřel.

Fena dosud spala, ale právě teď ze spaní dlouze zakňučela. Edwina si jí poprvé všimla a popošla, aby si ji lépe prohlédla. „A vidím, že máte i psa.“

„Je to fena, je zraněná,“ řekl. „Našel jsem ji u cesty.“

Edwina se shýbla a jemně pohladila fenu po hlavě. Psí oči se otevřely a pohlédly na ni. Ocas se mírně zavrtěl.

„Tihle ovčáci jsou dobří psi,“ prohlásila Edwina a Will pokýval hlavou.

„Říká se, že jsou to nejchytřejší psi,“ poznamenal. Potom jako by na okraj dodal: „Převozník říkal, že možná patří člověku jménem Buttle. Znáte ho?“

Při vyslovení jména se žena okamžitě zachmuřila. „Znám,“ řekla. „Toho tu zná skoro každý – a většinou by ho radši neznali. Není dobré, že je tu někdo jako John Buttle. Jestli je to jeho pes, tak bych s vracením nijak nepospíchala.“

Will se na ni usmál. „Já nepospíchám,“ řekl. „Ale začínám si myslet, že bych se s tím člověkem měl seznámit.“

Edwina se neudržela a prohlásila: „Nejlíp byste udělal, kdybyste se mu vyhnul, pane.“ Pak si zděšeně zakryla ústa dlaní. To varování jí uteklo kvůli Willovu mládí, protože v ní vyvolalo mateřské city. Uvědomila si však, že mluví s hraničářem, a ti nemají zapotřebí, aby jim hospodyně radily, komu se vyhýbat. Will pochopil, proč to řekla, a usmál se na ni.

„Budu opatrný,“ řekl. „Ale vypadá to, že by si s ním měl někdo vážně promluvit. Tak,“ prohlásil a uzavřel téma Buttle, „ještě jsou tu jiní, s kterými bych si měl promluvit dřív – na prvním místě mezi nimi baron Ergell.“

Vyprovázel Edwinu ke dveřím a sjel očima k feně. Chtěl mít jistotu, že je v pořádku, když on tu teď nebude. Z věšáku sejmul luk a toulec a tiše za sebou zavřel. Edwina sledovala, jak utahuje sedlové popruhy, než nasedl na Cuka. Víc než kdo jiný byla zvyklá pohybovat se v blízkosti hraničářů a tenhle se jí líbil. Když si přes ramena přehodil šedozelenou pláštěnku a natáhl kapuci na hlavu, viděla, jak se z veselého, vstřícného mladíka proměnil v pochmurnou a neurčitou postavu. Všimla si dlouhého luku, který zlehka držel v druhé ruce, když nasedal na koně, viděla i opeřené konce šípů vyčnívající z toulce. Staré rčení pravilo, že hraničář u sebe nosí životy čtyřiadvaceti mužů. Edwina si pomyslela, že John Buttle by se před tímhle hraničářem měl mít na pozoru.

Čtyři

Komoří barona Ergella uvedl Willa do baronovy pracovny posunkem, který byl něčím mezi úklonou a zamáváním.

„Nový hraničář, můj pane,“ oznámil, jako kdyby ho osobně stvořil baronovi pro potěšení, „Will Dohoda.“

Ergell vstal od masivního psacího stolu, který vévodil celé místnosti. Baron byl mimořádně vysoký a hubený muž a při pohledu na jeho dlouhé světlé vlasy a černý oděv měl Will na chvilku příšerný pocit, že hledí na dvojníka strašlivého lorda Morgaratha, který v době, kdy byl Will ještě chlapec, ohrožoval mír v království. Pak si uvědomil, že tyhle vlasy jsou šedivé, a ne sinavě bílé jako Morgarathovy, a že Ergell, i když je dost vytáhlý, zdaleka nedosahuje Morgarathovy výšky. Vzpamatoval se a uvědomil si, že civí na barona a ten stojí s napřaženou rukou a čeká, aby ho mohl pozdravit. Will spěšně vykročil.