Zločin

Ľadové oči

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Zločin: Čierny sneh

Krimi triler: Dom smrti

Krimi triler: Slzy anjela

Katrin Stehle

Zločin: Ľadové oči – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými

osobami, či už živými, alebo mŕtvymi,

je čisto náhodná a neúmyselná.

1. diel

1. kapitola

V slabom svetle pouličnej lampy žiaria stromy zvláštnou svetlozelenou farbou. Narazím špičkou topánky do bubliny v asfalte a zakopnem. Zabolí ma palec. Štyridsaťpäť, štyridsaťšesť.

Odkiaľsi zaznie hlasný smiech. Vidím horiace bodky cigariet v tme. Zatnem zuby, prehltnem. Už to nie je ďaleko. Päťdesiattri, päťdesiatštyri.

Ja im ukážem. Dokážem im, že nie som zbabelá.

„To si netrúfneš!“ tvrdí Jenna a chichoce sa.

Pozriem sa na Laru, ktorá ma drží za rameno. Je mi teplo, svet sa trocha hojdá, pripomína mi more alebo Bodamské jazero na jeseň.

Počujem sa, ako hovorím: „Ale jasné, že áno, fakt na tom nič nie je.“

„Tak do toho!“ Jenna ma štuchne lakťom do boku. „Sto krokov. Potom prídeme za tebou.“

Lara mi pustí rameno a vrhne na mňa pochybovačný pohľad.

A ja idem.

Rinčanie. Ostrá bolesť. Zakopnem o fľašu. Šušťanie v kroví. Počítaj rýchlejšie. Deväťdesiatosem, deväťdesiatdeväť, sto.

Zostanem stáť, srdce cítim kdesi dolu v bruchu ako basové tóny. Dýcham prerývane a príliš nahlas. Zadržím dych. Ach jaj, je mi zle. Skoro som to dokázala, hovorím sama sebe, Jenna s Larou sa určite každú chvíľu objavia. Koniec koncov, obzerať sa nie je zakázané…

Odrazu mi je naozaj zle. To musí byť od toho drinku. Znovu zarinčia fľaše. Kde len môžu byť?

Blížia sa ku mne ťarbavé kroky. Uvedomím si, že som si ovinula obe ruky okolo trupu. Pod tenkou bundou mám husiu kožu. Zvuk ťarbavých krokov je čoraz hlasnejší, duní mi v hlave. Žeby za to mohol ten džoint? Jenna ho dostala od jedného chalana a ja som si párkrát potiahla. Neviem ani poriadne šlukovať, len som to predstierala. A prvý raz by človek beztak nemal nič cítiť, však?

Kde len sú tie dve? Mala som ich už dávno vidieť. Bolí ma pera. Až teraz mi došlo, že som si ju hrýzla.

Odrazu je niečo inak. Kroky sú preč. Niekto stojí priamo za mnou. Mrazí ma v chrbte.

„Hej, malá,“ povie hlbokým hlasom. „Čo by to malo byť? Koks alebo éčko?“

Stuhnem. Kde len sú?

Nedefinovateľný pach. Zmes vody po holení a potu. Snažím sa dýchať ústami tak, aby som ich veľmi neotvárala.

„Možno ti ponúknem nižšiu cenu. Ukáž sa, nech sa na teba pozriem.“ Zvuk dvoch krokov.

Z ničoho nič stojí vedľa mňa. Najskôr vidím len topánky. Čierne kožené čižmy so zipsom naboku. Jedna nie je úplne zapnutá. Nohavice od obleku, tričko potlačené zvláštnymi znakmi. Je celkom holohlavý, ale má koziu briadku.

„Na akom si to tripe?“ Jazyk má dlhý a špicatý.

Moje nohy zareagujú skôr než mozog. Rozbehnem sa, utekám naspäť.

„Hej, nemyslel som to zle,“ volá za mnou a prerývane sa smeje.

Potom to zarinčí. Zasa som vbehla medzi sklenené fľaše, jednu kopem pred sebou ako futbalovú loptu. Tamto! Krovie. Ešte zákruta. Srdce mi duní v ušiach. Otvorené priestranstvo. Vidím až dolu na cestu. Spod električky odletujú iskry. Kde sú však Lara a Jenna? Spanikárila som a odbočila som nesprávne? Ako len môžem byť taká hlúpa? Veď park nie je taký veľký. Niekde tu musia byť. Skôr ako znova stretnem koziu briadku…

Zostanem stáť, dám si ruku vbok. Dýchaj. Uvažuj.

Jenna s Larou by ma predsa v tomto čudnom parku nenechali samu. To predsa nie je možné. Ťarbavé kroky. Musím preč! Možno stoja oproti pri ceste. Koniec koncov, než sa pán učiteľ Ritsch zašil, kládol nám na srdce: „Spolieham sa na vás. Zostaňte pohromade a nerobte hlúposti.“

A my sme všetci tupo prikyvovali.

Auto s duniacou hudbou. Detské ihrisko, na ktorom popíja zopár mladých. Tu v Berlíne je aspoň v noci vonku vždy kopec ľudí. Po Jenne a Lare však nikde ani stopy. Došľaka, musím triezvo uvažovať. Krvácajú mi pery. Prečo sa vlastne tvrdí, že krv chutí ako železo? Ako vlastne chutí železo?

Z ktorého smeru sme sem prišli? Nedokážem si spomenúť. Môj zmysel pre orientáciu v meste je nulový. Teta, ktorá študovala psychológiu, tvrdí, že sa neviem orientovať v meste preto, lebo som vyrastala na vidieku. Vraj mám inak poprepájané synapsy v mozgu. Podobne ako obyvatelia stepí. Skvelé. Ako mi teraz pomôže, že môj mozog sa podobá mozgu nomáda? Mobil. Presne. Ale už keď siaham do vrecka, viem, že tam nie je. Nemám tam nič okrem peňaženky a kľúčov od hostela. Mobil leží na posteli v ubytovni a práve sa nabíja. Má takú zlú batériu, že vydrží sotva deň. Dočerta! Bola to táto ulica? Alebo tá druhá? Musím prejsť okolo celého parku? Možno by som sa mohla niekoho opýtať. Napríklad týchto dvoch žien v baloniakoch.

„Haló?“ Môj hlas je tichý a chrapľavý.

Idú ďalej.

Spravím krok a pobehnem za nimi. Odkašlem si. „Prosím vás…“

Jedna sa trochu mykla. Zrejme ma počuli, ale napriek tomu sa nezastavili.

Všimnem si, že mi po tvári steká slza. Nie, plač mi nepomôže. Pera ma bolí, ale prestala krvácať.

Nikdy by som si nemyslela, že Lara a Jenna dokážu byť také podlé. Bola som presvedčená, že sme takmer kamarátky, i keď ony už majú tesne pred maturitou…

Chvíľku si predstavujem, že sa objavia za bilbordovým pútačom na zastávke.

Lara povie: „Je mi to fakt ľúto. Bol to dosť stupídny test, ale stáli sme po celý čas nablízku tak, aby si nás nevidela.“

Pochopiteľne, že tu nikto nie je. Sú naozaj preč.

Zdúchli električkou. Idem k jednoduchému prístrešku na zastávke. Vedľa bliká neónový nápis. Oproti sedí skupina chalanov. Ozýva sa dunivý smiech.

Aká som len hlúpa! Môžem ísť predsa električkou. Nejako sa dostanem k metru a potom pôjdem na zastávku Senefelder Platz, kde je náš hostel.

Sadnem si na plastovú lavicu. Predo mnou je niečo mokré. Smrdí to. Rýchlo vyskočím. Hádam som si do niečoho nesadla? Pozerám sa do cestovného poriadku. Nula dvadsaťsedem. Na mojich hodinkách je nula tridsaťštyri. To snáď nie je možné! Zasa slza. Musím sa dostať do hostela. Nejako. Budem sledovať koľajnice… Idú hore do kopca okolo ihriska. Ďalšie zašušťanie v kroví.

Náhle pribrzdí nejaké auto, ide vedľa mňa. Nepozerám sa tam. Pískanie. Dám sa do behu. Niekto sa smeje. Motor zahučí, potom niekto zatrúbi. Na križovatke sa koľajnice rozdvojujú rôznymi smermi! Pregĺgam. Znova ma pichá v boku.

2. kapitola

„Môžem ti nejako pomôcť?“ ozve sa mužský hlas.

„Nie, nie, ďakujem!“ Ponáhľam sa ďalej a dúfam, že idem správnym smerom.

Nevzdáva to, kráča vedľa mňa. „Chápem, že máš strach, keď ťa osloví úplne cudzí človek.“

Je šľachovitý, najmenej o hlavu vyšší než ja, pomerne mladý.

„Zdá sa mi, že si zablúdila. Ja som Gunnar,“ hovorí.

Jeho hladké hnedé vlasy majú vo svetle lámp trocha zelený nádych.

Zablúdila… Už chcem pritakať a spýtať sa ho, kadiaľ sa ide do hostela. Ale keď si všimne, že ani nemám mobil… A volať o pomoc na takomto mieste je určite márne. Tu by človeka nikto nepočul. A keby aj, tak by len zatvorili okno.

„Nie, ďakujem,“ vyhŕknem nahlas. „Ja to zvládnem.“

Pridám do kroku.

Nejde za mnou, aspoň si myslím.

Kostol. Okolo kostola sme určite nešli, to by som si bola všimla. Len sa nesmiem obzerať. Nakoniec tam ten chlapík ešte stojí a pozerá sa za mnou. Idem ďalej. Začínajú ma bolieť nohy. Míňa ma skupinka mužov. Všetci majú rovnaké šiltovky a čosi mrmlú. Jeden začne odrazu hučať: „Teraz sa to začne, teraz sa to začne…!“ Ostatní sa pridajú.

Snažím sa okolo nich prejsť pokiaľ možno sebaisto. Vtom do mňa jeden vychudnutý muž vrazí.

„No tak, maličká.“ Zdrapí ma za ruku.

Vytrhnem sa mu a bežím naspäť.

Smejú sa. Až na jedného, ktorý ďalej trepe hlúposti.

Zakopnem o kameň a takmer spadnem. Ulica vyzerá ako mozaika zložená z kusov asfaltu a rôznych kameňov. Radšej sa pozerám pod nohy, aby som sa nenatiahla. Navyše je tu plno psích hovienok.

Odrazu vrazím do nejakého človeka. Vonia po citrónoch. Ja určite páchnem od potu. Ale to je vlastne jedno. Vidím, že je to ten chalan, ktorý ma pred chvíľou oslovil.

Tamtí muži sú opäť nebezpečne blízko.

„No tak, máš z nás strach, maličká?“ pýta sa vychudnutý muž. Jeho kumpánom sa to zdá ohromne vtipné.

„Nechajte nás na pokoji,“ hovorí muž voňajúci citrónom a postaví sa tesne vedľa mňa.

Muži sa smejú a vchádzajú do jedného z tých podnikov, ktoré sú zrejme otvorené celú noc.

„Chcem ti skutočne iba pomôcť,“ hovorí. „Vyzeráš ako niekto, kto je na školskom výlete a stratil svoju skupinu. Nemám pravdu?“

Snažím sa potlačiť slzy. Nedarí sa mi to.

„Tu máš!“ Podáva mi vreckovku. Nie je papierová, ale staromódna, látková, s tenkým modrým lemom.

Beriem si ju. Zasa cítim citrónovú vôňu.

„V ktorom hosteli bývate?“ pýta sa ma.

Posmrkávam a odrazu si všimnem, že stojíme pod stromom. Listy vo svetle lámp žiaria a vrhajú tiene na jeho tvár. Prvý raz v tomto cudzom meste zaregistrujem niečo, čo je mi dôverne známe a pripomína mi domov. Letnú vôňu.

„Stromy,“ povie odrazu, „voňajú v letnej noci neuveriteľne krásne. A vôbec, každé ročné obdobie mi pripadá nádherné, pretože každé má svoju charakteristickú vôňu.“ Opatrne si ho obzerám. Má na sebe zelené tričko a na ňom zelenú bundu. Zdá sa, že aj oči má zelené. Ale možno za to môže ten strom alebo nejaký zvláštny odraz.

„Nie je na mne niečo v poriadku?“ Prešľapuje z nohy na nohu.

„Nie, iba že… Zelená je moja najobľúbenejšia farba a ty máš na sebe samé zelené veci.“ Prečo som to len povedala? Teraz si určite myslí, že som celkom hlúpa.

Usmeje sa. „Páni, moja tiež. Presne ako stromy, čerstvá tráva a žaby. Nesmej sa, žaby sú moje najmilšie živočíchy.“

To nie je možné. Uvedomím si, že som mu celkom dokrčila vreckovku. Žaby. Beke a Dirk si zo mňa vždy uťahovali, že mám rada žaby. Keď sa zoznámim s niekým novým, radšej mu o tom nehovorím. Väčšina ľudí si totiž myslí, že som padnutá na hlavu, keď nezbožňujem mačky, kone alebo psy. Škrečok by ešte ušiel, ale žaba…

„Naozaj neviem prečo, možno pre tie veľké oči.“ Smeje sa.

Aj ja sa musím usmiať.

„Myslíš si, že som blázon, však?“ Jeho hlas znie urazene.

„Nie, nie,“ vyhŕknem rýchlo. „Len sa mi to zdá zvláštne, pretože som ešte nikdy nestretla niekoho, kto by mal rád žaby. Ty mi to určite nebudeš veriť, ale žaby sú aj moje najobľúbenejšie živočíchy.“

„No nie, skutočne?“ Pozerá sa na mňa a gúľa očami. Naozaj mám pocit, že sú zelené. Prikývne.

„Hm, som si istý, že sme sa nestretli náhodou. Dvaja milovníci žiab. To musí byť osud,“ hovorí.

Smejem sa.

„Vieš čo? Dobre to tu poznám. Keď mi prezradíš, ako sa volá tvoj hostel, zavediem ťa tam. Cestou sa môžeme trocha porozprávať a zistíme, či nemáme spoločné aj niečo iné.“

Tvári sa tak akčne a pripadá mi trocha smiešny. Ale je mi to jedno. Neviem, ako inak by som našla správnu cestu. Určite je neškodný. Naivný blázon alebo také niečo.

Prikývnem a zhúžvem vreckovku, aby sa mi vošla do dlane.

„Super,“ poviem. „Tak kadiaľ?“

Kráčame alejou plnou vône, za ňou sa týči rad vysokých domov. Len tu a tam sa v okne ešte svieti. Na nebi sa jagajú hviezdy.

„To sa mi na Berlíne páči. Oproti veľkým mestám na Západe tu ešte vidieť hviezdy,“ vysvetľuje Gunnar a ukazuje hore. „Výhoda zle osvetlených ulíc.“

Potom mi ukáže parapet, na ktorom sedí mačka. Prenikavo sa na nás pozerá.

„Zbieram detaily,“ povie mi a ja si myslím, že som zle počula. „Prečo sa na mňa tak pozeráš?“

„Lebo ja tiež,“ vykoktám a myslím na všetky fotky, ktoré mám na blogu, na všetky maličkosti na nich, ktoré si ostatní vôbec nevšimnú. Trhliny v múroch, ktoré vyzerajú ako tvár, detailné zábery textúry dreva, jednotlivé články reťaze, mach…

„Vycítil som, že ti niečo také môžem povedať. Ostatní sa človeku hneď vysmejú, keď má neobvyklého koníčka.“ Jeho zelené oči si ma prenikavo premeriavajú.

Nervózne prikývnem. Pripadám si ako v čudnom sne. Takmer mám pocit, akoby mi čítal myšlienky. Akoby vedel aj to, na čo práve teraz nemyslím, čo mám schované vzadu v hlave…

„Pozri sa na tie kamene. Prostredný vyzerá ako nos, druhé dva ako oči.“

„Skoro ako náš chemikár.“ Musím sa zachichotať. Škoda, že so sebou nemám foťák. Alebo aspoň mobil.

Pousmeje sa. „Chemikári vyzerajú zrejme v celom Nemecku podobne.“

„Chodíš tu do školy?“ Spravím neurčitý pohyb rukou.

„Hmm… Páni, vidíš ten mesiac? O chvíľu sa nabodne!“

Naozaj. Mesiac sa vznáša priamo nad vežičkou. „Pozri sa,“ odpoviem, „teraz to vyzerá ako kresba nejakého žiačika.“

„Ja som maľoval hlavonožce,“ zachichoce sa. Mám pocit, že jeho oči sa tentoraz vôbec nesmejú. Naozaj ich má zelené?

Prichádzame k štvorprúdovej ceste. „Pripomína mi to ulicu, na ktorej je náš hostel.“ Odrazu ma to trocha rozladí.

„Bohužiaľ, to nie je ona.“ Prechádza cez cestu, i keď je na semafore červená. Cupkám za ním. Odrazu zrýchli. „Tu vyzerá všetko rovnako,“ zamrmle. „Musíme ísť ešte o ulicu ďalej.“

„Uf, moje nohy.“

„Sorry. Nemám ti pomôcť?“ Jeho ruka sa mimovoľne dotkne môjho ramena.

Strasie ma. Kráčam v cudzom meste s celkom neznámym mužom. „Nie, ďakujem. To je v pohode.“

S jeho očami sa zasa stalo niečo zvláštne. Vyzerajú, akoby sa zmenšili. Preglgnem.

„Tamto je metro. Možno by som sa mohla odviezť…“

„O tomto čase chodí už len riedko. Pešo tam budeš oveľa rýchlejšie.“

Pokrčím plecami. Cez tenké podrážky cítim ostré hrany dlažbových kociek.

Chvíľu kráčame vedľa seba mlčky.

„Vidíš ten kvetináč?“ Ukazuje na osamelo svietiace okno na jednom z horných poschodí domu. Až na modrý kvetináč s miniatúrnou rastlinkou tam nevidieť nič.

„Ten človek ho iste dostal od svojej matky,“ poviem.

„Alebo tam býva stará babička, ktorá mala predtým veľa kvetov a všetky musela dať preč. Môže sa starať už len o ten jediný.“

Zboku sa naňho zahľadím. Jeho oči už zasa vyzerajú ako predtým. Možno som len vydesená, pretože som ešte nestretla človeka, ktorý by mal podobné záujmy ako ja. Kto si už len vymýšľa príbehy o kvetináčoch a vidí v asfalte tváre? Niečo také som už dávno neskúšala, pamätám si, že ako dieťa, s Beke a Dirkom… To je jedno.

„Stará babička už roky čaká list od svojho syna. Každý deň sa vydáva na namáhavú cestu dolu schodmi ku schránke. Ale on jej nikdy nenapíše.“

Vidím tú babičku priamo pred sebou. Má staroružové filcové papuče a vlasy strapaté od trvalej.

„Byt je pre ňu až príliš veľký. Obýva už len jednu izbu. Ale bojí sa presťahovať, pretože potom by ju jeho list už možno nezastihol,“ pokračujem.

Odrazu sa cítim celkom fajn. Akoby som sa rozprávala s niekým, koho poznám už celú večnosť. Ani toto mesto už nie je také strašné, naopak, je plné príbehov. Ideme a ideme. Zrejme som išla veľmi dlho nesprávnym smerom…

„Žeriavnik z tamtoho žeriava,“ povie odrazu on, „bol kedysi dávno lekár. Keď však daroval synovi k piatym narodeninám žeriav, začala mu vyhliadka z tej výšky pripadať taká úžasná, že sa už do nemocnice nevrátil. Hneď na druhý deň dal výpoveď a…“

Rozprával ďalej, ale ja som ho už nepočúvala, pretože som spoznala kiosk pred nami. Tu sme si hneď po tom, ako sme došli, kúpili čokoládové tyčinky.

Zdá sa mi, že chce ísť iným smerom, cez ulicu.

„Teraz prídeme k obrovskému bioobchodu a sme tam,“ hovorím hrdo.

Strhne sa. „Aha, áno. Myslel som si, že to bude na druhej strane.“

Pousmejem sa. Potom sa mu pozriem do tváre. Má kolmú vrásku medzi obočím a mlčí.

„Pripadá mi to drsné, že bioobchod je väčší než normálny supermarket,“ poznamenám.

On však neodpovedá.

Červený neón hostela. Poskočím si. „Zvládli sme to!“

„Áno.“

„Vďaka,“ poviem a usmejem sa naňho.

„To bolo teda úžasné, že sme sa stretli…“ hovorí. „Nemáš ešte chvíľu čas? Tamten bar je ešte otvorený.“

Vyhnem sa jeho očiam. Odrazu ma premkne zima.

„Ešte nikdy som nestretol niekoho, s kým by som bol na rovnakej vlnovej dĺžke. Možno sme spriaznené duše!“ Jeho hlas znie zvláštne, naliehavo a zároveň podlízavo.

Cítim, ako si jeho oči hľadajú cestu k mojim. A v tom okamihu chcem skrátka odísť.

„Ďakujem ti za všetko,“ hovorím a poškuľujem po dverách hostela. Vo foyeri sa svieti. Vidím tmavovlasého muža za recepčným pultom.

„Ďakujem,“ hovorí on, „ďakujem za úžasné stretnutie.“

Teraz vo mne už nevyvoláva strach. Vyzerá veľmi mlado a hrozne osamelo.

„Mala som veľké šťastie. Naše historky boli dnes večer to najlepšie,“ poviem a naozaj si to myslím. Ešte stále nechápem, ako mohli byť Jenna s Larou také podlé! Čo by som si len počala, keby som nestretla Gunnara?

„Naozaj s tebou nemôžem ísť. Ostatní ma už určite hľadajú, a ak sa to dozvie pán Ritsch, teda náš učiteľ, bude vyvádzať. Nakoniec ma ešte pošle domov!“

„To naozaj nebudeme riskovať.“ Pozerá sa na mňa. Tvári sa vážne. Myslím na žaby, na to, že máme obľúbenú rovnakú farbu, aj na to, ako super som sa cítila, keď mi o tom rozprával.

V jeho očiach sa odráža pouličná lampa, vytvára malé svetelné kruhy. A vtom niečo vo mne povie áno. Skrátka iba tak. Áno. Po celom tele mi nabehnú zimomriavky. „Akej farby máš oči?“ pýtam sa.

„Zelené.“

Usmejem sa.

„Tušíš vôbec, aká nádherná si pod tou lampou?“

Prenikavo si ma premeriava a ja sa cítim naozaj krásna.

Odrazu je celkom blizučko. Jeho ruky ma objímu. Vôňa citróna. Aj keď mám citróny veľmi rada, odrazu mi je zle. Je príliš blízko, jeho telo tesne pri mojom.

Pustí ma, pozerá sa do zeme. „Sorry,“ zamrmle, „som skrátka taký bláznivo šťastný, že som ťa stretol. Aká náhoda!“

Má pravdu. Naozaj som nikdy nestretla niekoho, kto mal rád žaby. A keby som si mohla vybrať, mal by muž mojich snov zelené oči. Preglgnem. On klopí zrak a strká špičkou topánky do obalu z müsli tyčinky. Opatrne natiahnem ruku a ľahko sa dotknem jeho ramena. „Vlastne ťa takmer vôbec nepoznám,“ poviem ticho.

„Sorry,“ zamrmle znova.

Opatrne ho pohladím, cítim jeho kľúčnu kosť. Ani sa nepohne, len tam tak stojí.

„Gunnar?“

„Je mi to skutočne ľúto.“ Z jeho hlasu zaznieva nekonečné zúfalstvo. „Možno to prišlo trocha priskoro. Vážne si sympaťáčka, Kira, rád by som ťa spoznal bližšie.“

„Áno,“ odpoviem.

Niečo tu nehrá. Prezradila som mu svoje meno? Vtom však zdvihne zrak, konečne sa na mňa pozrie. Má vlhké oči. Urobím krok a objímem ho. Spočiatku pôsobí strnulo, potom sa o mňa oprie. Počujem, ako mu bije srdce. Už vôbec nechápem, čo mi prekážalo, citrón vonia naozaj super. Čo sa to so mnou deje? Isteže som mu povedala svoje meno. Ako inak by ho poznal?