Ó jak ti závidím

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Halina Pawlowská

Ó jak ti závidím – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mé rodině a Dáše

Miláčku můj
už vím,
že ti svou lásku závidím...

Ó, jak ti závidím!

Poslední dva roky bylo u nás doma peklo. Máme totiž dceru. Teď je jí sedmnáct. Zvládli jsme zelené vlasy, kroužek v nose, spínací špendlíky na krku i pozdní příchody argumentované tím, že rockové kluby začínají žít až po půlnoci. Co jsme ale nemohli zvládnout, byla dceřina ignorance!

Můj otec mě totiž vychoval v pevném přesvědčení, že jen vzdělání je kritériem třídní hierarchie, a můj manžel se dodnes nevzpamatoval z toho, že se nedostal na vysokou. Naše dcera si na dovolené v Rakousku myslela, že se tam mluví anglicky, a když byla v televizi beseda, které se účastnili Lux a Klaus, tak nás vyvedla z konceptu poznámkou, že nechápe, proč jsou v hlavním vysílacím čase v televizi vědecké filmy.

Naše dcera prohlásila, že se matematiku nechce učit, protože jí připadá nelogická, a když měla za úkol zmapovat Jiráska, po první stránce dostala záchvat smíchu a knihu zaklapla, protože přece nebude ztrácet drahocenné minuty svého mládí výplodem nějakého pyromana (myslela grafomana!).

Jednou dcera mému muži řekla, že Masaryk byl žokej. Můj muž pak chodil po kuchyni a vzdychal: „Je prostě blbá! Blbá! Po kom je, proboha, tak blbá!“ A protože otázka visela mezi námi jako nesmiřitelná olovnice, a protože otázka evokovala mé maturitní vysvědčení, negramotnost mého pradědečka a taky to, jak se mi nikdy nepodařilo získat řidičský průkaz, tak jsem začala horečně argumentovat, že vlastně ani není tak důležité, co ví a neví naše dcera, ale že je pro nás i pro ni daleko důležitější žít v iluzi, že navzdory její pravděpodobné budoucnosti (asfaltérka, betonářka, dozorkyně...) bude naše dcera ve svém osobním životě bezproblémově šťastná. (Takhle jsem dopadla a tohle jsem porodila!)

Pak jsem prožila hroznou neděli. Jsem sice ve vysokém postavení, ale ti, co mají postavení ještě vyšší, mě upozornili, že mám zvýšit výkony, snížit mzdy a víc se usmívat. Uvědomila jsem si, že mám pořád méně času a pořád víc práce, a začala jsem pochybovat o smyslu svého života. Měla jsem pocit, že jsem stará, nevyužitá, zneužitá, opotřebovaná, nemilovaná a opuštěná. A taky že jsem služka. Uklízela jsem v kuchyni skříňky a myla okna. A pak byl večer a přijela má dcera. Byla v Krkonoších. Vypadala svěže, kruhy kolem očí ji usvědčovaly z dlouhých nocí a překypovala nadšením, protože na horách byl Mireček a Vladimírek a Jiříček a taky Mareček a Marcelek a Míša a všichni ji chtěli a všichni chodili po horských hřbetech, tančili na lyžích, klouzali se ze svahů, líbali se a jednou se omylem někde v pláních zamotali tak, že překročili slovenskou hranici.

„Co jste přestoupili?“ zeptala jsem se.

„Slovenskou hranici!“ řekla dcera.

Spálila jsem si prst o rozpálený olej (dělala jsem dceři lívanečky) a v záchvatu sebelítosti jsem zapomněla na své pravidlo o dceřině štěstí. Napřáhla jsem se... a dala jsem dceři facku!

Hned začala vřeštět. A hned do kuchyně vběhl můj muž. „Co je?!“

„Byla v Krkonoších a tam omylem přestoupila slovenskou hranici!“ rozvzlykala jsem se. Můj muž (už se dva měsíce ovládal!) reagoval okamžitě. „Blbče!“ ulehčeně zařval a vrazil dceři druhou facku. Pak už klidně dodal: „Vždyť tě mohli zavřít!“

No... Dnes žijeme v klidu. Dcery se už opravdu na nic neptáme a sami si žádné otázky neklademe. Ostatně... nejdůležitější je, že můj muž je ve svém osobním životě bezproblémově šťastný.

(Ó, jak ti závidím!)

Z podhledu

Tři týdny jsem nemohla chodit. Už se na mě doma nedívali jako na křehkou dámu s kaméliemi. V očích blízkých už byla netrpělivost. Začala jsem si uvědomovat, že jsem obtížná žena. Od ostatních obtížných žen jsem se lišila jen tím, že jsem měla hnusnou nohu. Má noha byla opravdu hnusná (s přetrhanou achilovkou), protože mě po operaci z nemocnice odvážel můj muž a do dvířek auta mi přivřel obvaz tak, že jsme ho devatenáct kilometrů vláčeli loužemi a bahnem.

Po jedenadvaceti dnech má noha zase potřebovala převázat. Zase mě do nemocnice vezl můj muž. Zase byl nervózní, a když mě dopravil zpátky do našeho domu, postrkoval můj invalidní vozík tak prudce, že jsem mu sama navrhla, aby mě jen přistavil před výtah a šel. A tak to udělal a odešel. Po deseti minutách mi došlo, že výtah nejede. Po dvaceti minutách mi to potvrdila sousedka Maříková. Řekla mi: „Výtah nejede.“

„Do třetího patra se s jednou nohou nedostanu,“ řekla jsem já.

„To máte blbý,“ řekla Maříková. Měla jsem to blbý. Potvrdil mi to i soused Michálek, šel do hospody. Potvrdila mi to i architektka Šimáková, musela „letět“, potvrdil mi to i prvňák Jiříček. Navrhl, abych se těch sto třicet dva schodů vzhůru vyplazila. Pak ke mně přišel správce Klepák. Táhlo z něj pivo. Řekl mi, že jich vypil osm. Otočil můj vozík zády k sobě a rozhodl se, že mne do třetího patra vytáhne.

Na pátém schodu Klepák klopýtl. Můj vozík spadl naznak. Ležela jsem na zádech, nohy jsem měla kolmo nad hloubkou tří metrů a na klíně mi vězel Klepák. „Když mě pustíte, tak tou bolavou nohou narazím do zdi a nikdy už nebudu chodit,“ řekla jsem mu.

„Měřím sto devadesát centimetrů a vážím sto kilo,“ zklidnil mě správce.

„Když mě pustíte, tak si přerazím páteř,“ napadlo mě.

„Zula se mi bota,“ informoval mě Klepák. „Nemám se čím zapřít, ponožka hrozně klouže.“

„Když mě pustíte, tak mě to křeslo katapultuje a hlava se mi roztříští o zeď,“ osvítilo mě.

„Ponožky mi kupuje milenka,“ svěřil se Klepák. „Jsou tak kvalitní, že je zkrátka nesundám.“ A pak mě s trhnutím zvedl ještě o schod, vozík ujel jako kočárek v revolučním filmu Křižník Potěmkin a já zůstala na odpočívadle černém jako smrt ve svém černém svetru, který stál skoro pět tisíc.

A pak jsem sklouzla zpátky k výtahu, sedla jsem si tam a seděla tam šest hodin.

Minulo mne dvacet sedm lidí. Paní Haničincová (dala mi čaj), pan Mrázek (dal mi tatranku), pan Melounek (půjčil mi deku – od dehtu, docela malinko), paní Vávrová (pootevřela dveře, abych slyšela rádio) a Zmatlíkovi, Husákovi a Tesařovi (nedali mi nic). Pak se roznesla zpráva, že možná přijde i opravář, a tak se mnou v přízemí zůstala paní Stehlíková ze šestého patra, která měla těžké balíky, slečna Jindřichová na podpatcích, pan Sládek s kotníkem, primářka Hlavsová s informací, že už nikdy nebudu tělesně přitažlivá, a Ondráčkovi s napůl ochrnutým jezevčíkem. Opravář měl oči jako Mesiáš a všem nám řekl: „Ještě pár hodin a bude to!“ A bylo to. A všichni odjeli do svých domovů. A když přišla řada na mne, tak byla noc. A já zvonila a zvonila, až jsem pochopila, že když se má nedůvěřivá maminka podívá do kukátka ve dveřích, tak ve výši svých vlastních očí nevidí nic. A taky jsem v černošedé tmě chodby pochopila, že nikdo nemá mít duši tak černou, aby někomu, kdo to má blbý, říkal, že to má blbý!

Že je to fakt blbý!

P. S.: Lékařka mi předepsala prášek, který má na krabičce napsáno: Prevencia proti náhlej smrti. Lékárník na krabičku dopsal: Brát 1x denně! Pak se na mě podíval, škrtl to a napsal: Dvakrát!

Není to tam zlý

Byla jsem přikrytá tlustým froté ručníkem. Krásně jsem viděla dolů. Má produkční řvala do telefonu, protože udělala natáčecí plán na půl roku a teď musela změnit asi sedmdesát termínů. Můj producent byl taky na nervy, domluvil sérii sponzorů, ti mě chtěli vidět a on horečně promýšlel netradiční alternativy. Má nakladatelka jednala. Objednala dotisk mé poslední knížky, dokonce v nákladu dvaceti tisíc. Můj zástupce v časopisu si nebyl jist, zda je vhodné, aby dal mou tvář na titulní stranu, a můj ředitel měl obavy, zda mu má smrt nenaruší dovolenou na Krétě. Můj tatínek byl vysloveně nešťastný. Jeho kamarád-generál mu totiž pomohl, aby měl vyšší důchod, a tatínek se mu chtěl odměnit tím, že mu slíbil, že pozvu na návštěvu jeho neteř. Dokonce ji sám pozval na úterý a teď nevěděl, jak to má zrušit. Maminka s hrůzou zjistila, že jsem zapomněla podepsat nějaké cenné papíry v bance, a požádala proto lékařku, zda by nemohla můj úmrtní list antidatovat. Taky štrachala v mých věcech, aby objevila všechny mé účty k daňovému přiznání. Můj manžel tvrdil, že nemůže jít na pohřeb. Byl rozhořčený, protože ke svému tmavému saku měl jen světlé džíny a taky měl jenom sportovní boty na surové gumě. Má sekretářka měla za úkol rozeslat parte. Poslala je kolegům, kamarádům, známým osobnostem... zapomněla na příbuzné. Má asistentka na ně naštěstí nezapomněla. Nabídla jim dokonce rozvoz. Spletla si ale krematoria, a tak se všichni místo v Motole sešli u rakve nějakého význačného chemika ve Strašnicích. Bylo mi příjemně. Ručník hřál a já konečně zase mohla polykat. Ostny, které mi drásaly mozek, plíce i srdce, zmizely a já si k obědu dokonce perverzně dala dva lanýžové ježky. Ležela jsem na lehátku. Bylo bílé jako všechno kolem. Jen bazén byl modrý a měl tvar mušle. Koupaly se v něm asi tři bledé děti. Čtyři ženy – zhruba mého věku – seděly v rohu u kávy, dvě starší dámy pospávaly a jedna babička hlučně chrápala. Dvě holky kolem dvaceti listovaly módními časopisy a kruhy kolem očí měly stejně avantgardně fialové jako modelky. U bazénu se povalovalo dvanáct mužů. Dva hráli šachy. Těm bylo asi osmnáct. Tři hráli karty. Těm bylo asi pětašedesát. Pět jich bylo mezi dvanácti a pětadvaceti. Jen dva muži byli ve věku, kdy bylo slušné o nich uvažovat. Ti ale zas byli tak malí, že na ně byla škoda kůže. Pochopila jsem proto s děsivou neochvějností, že můj nadpozemský život bude zřejmě bez koketních pohledů lačných mužských očí, bez necitlivých mužských řečí, které rozdírají milující ženu, a bez objetí, která pálí i na dálku. Pochopila jsem, že v nebi se budu zmítat depresí z nenaplněnosti svých milostných tužeb. Z chmur mne vytrhl pozemský děj. Puberta mé dcery právě vyvrcholila odchodem z domova. Byla noc a má dcera byla s mladíky, kteří se mi ani z nadhledu nelíbili. „Jdi domů!“ zařvala jsem na ni. „Bude půlnoc!“ Má dcera zmateně pohlédla k měsíci a pak si zase přihnula z láhve s nějakým hnusným alkoholem. „Tak pomozte jí někdo!“ rozčílila jsem se. „Hej! Kde je kdo! Kde je... nějaký anděl? Anděl strážný?!“ A pak se stalo něco, co by se dalo označit jako filmový střih. Má dcera byla najednou hezky učesaná, ve sprše doma a mydlila se mýdlem. Vydechla jsem úlevou a rozhlédla jsem se. Třeba se přece jen i tady někde skrývá nějaký čtyřicátník, který by zahřál mé mrtvé srdce. Mé mrtvé srdce ale ještě víc zmrtvělo, když jsem uviděla, jak se můj desetiletý chlapeček drží tramvaje a na skateboardu odvážně sjíždí kopec k nábřeží. „Anděli! Rychle!“ A zase střih. A můj syn hned nesl spořádaně skateboard v podpaží a bylo mi jasné, že ten den mu už nic nehrozí. A tak jsem si přitáhla ručník blíž k bradě a chtěla jsem si po všem tom fyzickém i duševním utrpení zdřímnout, když se přede mne postavil ON. Přesně můj typ. Vysoký blonďák s očima modrýma jako pomněnky. „Jsem anděl strážný,“ představil se. „Vlastně lépe řečeno – jsem archanděl Gabriel. Nechtěla byste jít dneska večer se mnou na víno?“ „Myslela jsem, že andělé mají křídla,“ namítla jsem. „A že... nejsou sexy.“ A začala jsem panikařit. Na víno! A s andělem! A on vypadá tak chlapecky a já mám šedou pleť a šminky jsem si zapomněla na zemi a mám díru na punčochách. A nejen že nemám co na sebe, ale taky nevím, co mám tomu andělovi říkat, a co dál. Co tady se sexem, co když i tady v nebi je AIDS. A protože jsem byla úplně bezradná, tak jsem šla zavolat Dáše. Jenže jsem nemohla najít telefon. Ani fax a nešlo ani mailovat, ani poslat telegram, a dokonce ani dopis. A já jsem přitom Dášu viděla. Byla na hřbitově a dávala mi na hrob krásnou kytici růžových poupátek.

„Dášo!“ zavolala jsem. A Dáša byla hned u mě. „Je to úplně normální anděl!“ řekla mi suše. „Je dvacet let ženatý a nikdy se nerozvede!“ A pak mě Dáša vzala za ruku a řekla: „Pojď! Jsou sice všichni hrozní, ale už jsme si na ně zvykly.“ A bylo šest ráno. A zazvonil budík a já si vzala antibiotika, aby konečně zmizela hnisavá angína a zánět uzlin a dýchacích cest a plic a i mé duše. A obě mé děti sladce spaly, jako mají spát všechny děti všech matek, které jsou určitě zodpovědnější než erární andělé, a můj muž se ze spaní nespokojeně vrtěl, a proto jsem se rozhodla, že mu hned koupím tmavé kalhoty k tmavému saku i společenské boty, a taky že budu točit jako blázen a oslovovat sponzory a dávat nápady na titulní strany a vyplňovat pečlivě papíry v bance a schovávat všechny účty pro daně a pozvu neteř tatínkova generála. A to všechno udělám proto, že mám Dášu. Přítelkyni, která všechno ví. Dokonce i to, že má vždycky cenu žít. I když... V tom nebi (a ti, co tam půjdou, to jistě vědí už dneska) to až na ty proradné blonďáky taky není tak zlý.

„A neboj se!“

Vždycky jsem si myslela, že mám ráda Rakousko, protože tam mají tvarohový závin s vanilkovým šodó a taky je tam klid, který mi připomíná mírumilovnost statných, světlehnědých krav.

Toho roku to v Rakousku při mé dovolené lehce vřelo. Bylo totiž mistrovství světa ve fotbale a němečtí turisté nejdřív hlasitě srkali pivo a pak si dali do klopy smuteční stuhu. Můj syn chtěl, abych mu koupila „domácí kopanou“. Bylo to zelené plátno a dvaadvacet magnetů pomalovaných jako cirkusový klaun. Když jsem platila, tak prodavač vzhlédl, chvíli mi koukal do výstřihu a pak hystericky vzkřikl: „Něco pro vás mám!“ a přinesl podprsenku. Černou. Krajkovou. Hezkou... Úměrně k mým prsům – velkou! Prodavač podprsenku pečlivě rozložil. A fascinující na ní bylo, že (už tak dost obrovská podprsenka!) měla dělat prsa ještě větší. Prodavač naléhal, a tak jsem si ji zkusila. Pak jsem v ní vykoukla z Legolandu a prodavač tak nadšeně zařval, že jsem si podprsenku hned koupila.