Než pravda
vyjde najevo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Tošikazu Kawaguči

Než pravda vyjde najevo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

V kavárně v jedné nejmenované čtvrti mají místo, o němž koluje podivná novodobá legenda. Když na ně usednete – a dokud na něm zůstanete sedět –, můžete se přesunout v čase do doby, kterou si zvolíte.

Musíte však přijmout několik nepříjemných, opravdu nepříjemných pravidel:

1. Při návratu do minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří už kavárnu někdy navštívili.

2. Ať uděláte při návratu do minulosti cokoli, přítomnost se tím nezmění.

3. Na místě, jehož prostřednictvím se můžete do minulosti vrátit, už sedí jiný host. Abyste se na ně mohli posadit, musíte vyčkat, až host odejde.

4. Během pobytu v minulosti se z místa nesmíte vzdálit.

5. Váš čas v minulosti začíná nalitím kávy a vyprší, jakmile káva vystydne.

A tím výčet nepříjemných pravidel zdaleka nekončí.

Přesto přicházejí do kavárny stále další lidé, kteří se o této legendě doslechli.

Kavárna se jmenuje Funiculi funicula.

A co vy? Stáli byste o návrat do minulosti i po vyslechnutí takových pravidel?

Toto vyprávění je o čtyřech dojemných zázracích, které se v této podivné kavárně udály:

Nejlepší přátelé – příběh muže, který se setkal se svým dvaadvacet let mrtvým přítelem.

Matka a syn – příběh muže, který nemohl přijet na pohřeb své matky.

Milenci – příběh muže, který se setkal se svou přítelkyní, již si nemohl vzít.

Manželé – příběh starého policejního vyšetřovatele, který nemohl své ženě předat dárek k narozeninám.

Kdybyste se mohli vrátit do minulosti, s kým byste se chtěli setkat vy?

Příběh první

Nejlepší přátelé

Gótaró Čiba své dceři dvaadvacet let lhal.

I Dostojevský tvrdil, že není v životě nic těžšího, než mluvit vždy pravdu. Důvody, proč lidé lžou, bývají různé. Může to být proto, aby se ukázali v lepším světle, nebo aby svůj protějšek oklamali. Lež může dotyčného zranit, ale může mu naopak i pomoct. Často však lidé svých lží později litují.

Své lži litoval i Gótaró. Už dobrou půlhodinu přešlapoval před kavárnou, ve které se lze vrátit do minulosti, přemýšlel o té lži a mumlal si pro sebe, že to přece neudělal schválně, a podobné výmluvy.

Kavárna se nachází v centru Tokia, jen několik minut chůze od stanice Džinbóčó. Její malý vývěsní štít s nápisem Funiculi funicula na vás vykoukne v úzké postranní uličce mezi řadou kancelářských budov. Kavárna je v suterénu, a tak nebýt vývěsního štítu, nikdo by si jí nejspíš ani nevšiml.

Gótaró sešel po schodech a zastavil se přede dveřmi zdobenými vyřezávanými ornamenty. Něco si sám pro sebe zamumlal, pak zavrtěl hlavou, otočil se a chtěl odejít, ale v polovině schodů se zamyšleně zastavil. Chvíli chodil sem a tam.

„Co kdybyste nejdřív vešel dovnitř a teprve pak si dělal starosti?“ ozvalo se najednou za ním. Polekaně se otočil a spatřil ženu menší postavy. Měla na sobě bílou košili, černou vestu a someliérskou zástěru. Gótaróovi bylo hned jasné, že ta žena v kavárně pracuje.

„No, víte…“ nevěděl, co na to říct.

Žena kolem něho proklouzla, seběhla schody a zmizela uvnitř kavárny.

Cink-cink

Zvuk kravského zvonce ještě chvíli dozníval. Žena ho pozvala dál, ale nijak zvlášť na něho nenaléhala. Bylo to jako svěží vánek. Gótaró měl zvláštní pocit, jako by mu viděla až do duše.

Chodil nerozhodně nahoru a dolů, protože nebyl přesvědčený o tom, že se skutečně jedná o „kavárnu, ve které se lze vrátit do minulosti“. Pokud by ta informace, kterou se dozvěděl od svého starého přítele, byla smyšlená, tak by se jen ztrapnil, kdyby jí uvěřil a do kavárny vešel.

Avšak i když bude prozatím předpokládat, že se ta informace zakládá na pravdě, platí prý pro návrat do minulosti několik nepříjemných pravidel.

Jedno z nich říká, že ať se člověk snaží při návratu do minulosti sebevíc, přítomnost stejně nezmění. Když toto pravidlo slyšel poprvé, udiveně si pomyslel, jestli se vůbec najde někdo, kdo by o návrat do minulosti stál. A ten samý Gótaró teď přešlapoval před kavárnou a chtěl se i přesto do minulosti vrátit. Nicméně neměl důvod si myslet, že ta žena o jeho dilematu ví. I když pokud by nic netušila, neřekla by spíše něco jako Jdete k nám do kavárny?

Ona však řekla: „Co kdybyste nejdřív vešel dovnitř a teprve pak si dělal starosti?“ To je možné chápat tak, že se do minulosti vrátit lze a že by o tom, zda se o to pokusit či nepokusit, měl přemýšlet až v kavárně. Gótaróovi vrtalo v hlavě, jak je možné, že ta žena zná důvod jeho návštěvy, ale byl v tom i záblesk naděje. Ta nenucená poznámka mu pomohla se rozhodnout. Než si uvědomil, co dělá, vztáhl ruku po kouli na dveřích a silně za ni zatáhl.

Cink-cink

Gótaró vkročil do kavárny, ve které se lze vrátit do minulosti.

Gótaróovi Čibovi bylo jednapadesát let. Snad proto, že na střední škole i na univerzitě hrál ragby, měl statnou postavu a ještě i dnes nosil oblek velikosti XL. Žil společně se svou dcerou Harukou, které bude letos třiadvacet a kterou vychovával sám. Řekl jí, že matka onemocněla a zemřela, když ona byla ještě malá. Ve městě Hačiódži, jež je součástí tokijské metropole, provozoval malou restauraci Kamija a Haruka mu v ní pomáhala.

Když člověk vejde dřevěnými, dvoumetrovými dveřmi dovnitř, neocitne se hned v prostoru kavárny, ale ve vstupní chodbě s hliněnou podlahou. Proti dveřím je toaleta a uprostřed stěny vpravo je vidět vchod do kavárny.

Když Gótaró vstoupil do místnosti, jeho oči se setkaly s pohledem ženy sedící u barového pultu.

„Kazu, zlatíčko, máš hosta,“ okamžitě zavolala směrem k zadní místnosti.

Vedle ženy stál chlapec, který zřejmě chodil na základní školu, a u nejvzdálenějšího stolu seděla žena v bílých šatech s krátkými rukávy. Měla světlou pleť a působila nenápadným dojmem. Tiše si četla knížku.

„Slečna, která tady obsluhuje, byla nakoupit suroviny a teď se zrovna vrátila, tak se tu klidně posaďte a chvilku počkejte,“ promluvila k němu žena u barového pultu. Chovala se ke Gótaróovi důvěrně, ačkoli ho viděla poprvé v životě. Asi byla v této kavárně pravidelnou zákaznicí.

Gótaró nic nenamítal, jen jí poděkoval kývnutím hlavy. Žena na něho upřela pohled, kterým dávala najevo, že se jí ohledně této kavárny může zeptat úplně na cokoli. To ho trochu znepokojilo, ale předstíral, že si toho nevšiml. Posadil se ke stolu nejblíže vchodu a rozhlédl se po místnosti.

Na stěně visely obrovské starožitné hodiny, které sahaly od stropu až k podlaze. Strop křížily přírodní dřevěné trámy a mezi nimi se pomalu otáčely dřevěné lopatky stropního ventilátoru. Hliněné zdi měly jemný odstín barvy sójové mouky a byly poseté matnými skvrnami, které se na nich během dlouhé doby vytvořily. Kavárna je v suterénu, takže nemá žádná okna. V interiéru, který osvětlují pouze stíněná svítidla visící ze stropu, je přítmí a má sépiový nádech.

„Vítejte.“

Ze zadní místnosti vyšla žena, která ho předtím oslovila, a postavila před něj sklenici vody. Jmenovala se Kazu Tokita. Polodlouhé vlasy měla stažené do gumičky a byla oblečená v bílé košili s černým motýlkem, vestě a someliérské zástěře. Kazu pracovala v kavárně Funiculi funicula jako servírka. Měla pěkný obličej se světlou pletí a mandlovýma očima, ale neměla žádné zvláštní rysy. Byl to obličej, na který když se podíváte a pak zavřete oči, tak si ho brzy nedokážete vybavit. Byla zkrátka nenápadná. Letos jí bude devětadvacet.

„Ehm, tady, no, to…“ Gótaró byl zmatený, protože se chtěl vrátit do minulosti, ale nevěděl, jak na to.

Kazu, která ho přitom klidně pozorovala, se k němu otočila zády a zeptala se: „Do které doby v minulosti se chcete vrátit?“

Z kuchyně se ozvalo slabé klokotání kávy připravované v kávovém sifonu.

Jak jsem si myslel, tahle servírka mi čte myšlenky…

Vůně kávy, která slabě zavanula místností, v něm vyvolala živé vzpomínky na ten den.

Právě před touto kavárnou se Gótaró po sedmi letech znovu setkal s Šúičim Kamijou. Na univerzitě spolu hráli za stejný ragbyový tým.

V té době zkrachovala firma Gótaróova známého, v níž byl spoluručitelem. Gótaróovi zabavili veškerý majetek, přišel i o střechu nad hlavou a ocitl se na ulici, úplně bez prostředků. Měl špinavé oblečení a hrozně páchl. Šúiči se ale nad jeho stavem nijak nepohoršoval a měl z jejich náhodného shledání radost. Pozval Gótaróa do kavárny, vyslechl jeho příběh a po chvíli řekl: „Měl bys pracovat u mě.“

Po absolvování univerzity nastoupil Šúiči díky svému talentu do ragbyového týmu jedné ósacké společnosti, ale ani ne po roce musel své sportovní kariéry kvůli zranění zanechat a začal pracovat v podniku, který patřil do řetězce restaurací, v nichž připravují západní kuchyni. Šúiči měl neskutečně optimistickou povahu a své obtíže přijal jako příležitost. Pracoval za dva, nebo spíše za tři, a dotáhl to až na oblastního manažera sedmi provozoven. Když se ale oženil, rozhodl se osamostatnit a společně s manželkou si otevřeli malou restauraci. Tvrdil, že se jim daří a že by potřebovali někoho dalšího.

„Kdybys to vzal, tak by to pomohlo i mně.“

Gótaróovi, který byl už ze své bídy vyčerpaný tak, že dokonce ztratil vůli žít, zvlhly oči vděkem a slabě přikývl.

„Dobrá, tak já to teda beru.“

Šúiči s hlučným bouchnutím energicky vyskočil ze židle.

„Ukážu ti svou dceru,“ řekl a usmál se od ucha k uchu.

Gótaró byl zatím stále svobodný, a tak ho dost překvapilo, že Šúiči má dítě.

„Dceru?“ zeptal se s vykulenýma očima.

„Jo, zrovna se narodila. Je fakt roztomilá…“ Asi měl z Gótaróovy reakce radost, a tak najednou popadl účet a svižně zamířil k pokladně.

„Pane šéf, zaplatím.“

Za pokladnou stál nevlídně vypadající kluk s očima úzkýma jako nitě, který mohl mít tak dva metry a nejspíš chodil na střední školu.

„Sedm set šedesát jenů, sím.“

„Tak, tady.“

Gótaró i Šúiči byli ragbisté a měli statnější postavy. Když uviděli mladíka, který byl ještě vyšší než oni dva, tak si nejspíš oba pomysleli, že má postavu jako dělanou pro ragby, protože se na sebe navzájem podívali a potutelně se usmáli.

„Tady jsou peníze nazpátek.“

Šúiči si vzal od mladíka drobné a vyrazil směrem k východu.

Předtím, než skončil na ulici, vedl Gótaró otcovu firmu s ročním obratem přes sto milionů jenů a žil v blahobytu. Byl snaživý a pracovitý, ale peníze člověka změní. Měl i období, kdy se dostal do nálady a zbytečně utrácel. Myslel si, že když má peníze, tak může cokoli. Když však zkrachovala firma jeho známého, v níž byl spoluručitelem, musel zaplatit obrovskou sumu peněz, a přišel tak i o svou vlastní firmu. Když mu došly peníze, všichni v jeho okolí se k němu otočili zády. Dokonce i ti, o nichž si myslel, že jsou přátelé, mu do očí řekli, že bez peněz pro ně nemá žádnou cenu, a opustili ho.

A přesto jeho, který přišel o všechno, Šúiči potřebuje. Není mnoho lidí, kteří dokážou nezištně pomoci člověku v nouzi. Šúiči Kamija byl jedním z nich. Gótaró ho sledoval, jak vychází z kavárny, a umínil si, že mu jeho laskavost rozhodně oplatí. Poté vyrazil za ním.

Cink-cink

„A to se stalo před dvaadvaceti lety,“ dovyprávěl Gótaró Čiba.

Natáhl se po skleničce, kterou měl před sebou. Svlažil si vyschlé hrdlo a trochu si odfoukl. Na to, že mu bylo jednapadesát, vypadal docela mladě, jen tu a tam se mu začínaly objevovat šediny.

„Hned potom jsem se snažil co nejrychleji naučit novou práci a pracoval jsem u Šúičiho, jak nejlépe jsem uměl. O rok později ale měli Šúiči a jeho žena autonehodu…“

Ačkoli se to událo už před více než dvaceti lety, ten šok v něm nejspíš přetrvával dodnes, protože mu zčervenaly oči a slova se mu zadrhla v hrdle.

V tu chvíli se ozvalo hlasité srkání, jak se chlapec, sedící u barového pultu, snažil brčkem vypít poslední kapku pomerančového džusu.

„A dál?“ zeptala se jakoby nic Kazu, aniž zvedla ruce od práce. Chovala se pořád stejně, i když se jednalo o vážnou věc. Byl to její styl, zřejmě si chtěla udržet určitý odstup.

„Zůstalo na mně, abych se postaral o jejich dceru, kterou po sobě zanechali…“ vysoukal ze sebe se sklopenýma očima jedno slovo po druhém a potom pomalu vstal.

„Moc vás prosím, vraťte mě do toho dne, do toho dne před dvaadvaceti lety,“ požádal. Sehnul své velké tělo a hluboce sklonil hlavu.

Kavárna Funiculi funicula se proslavila díky novodobé legendě, která před více než deseti lety vzbudila značný rozruch, protože podle ní je údajně možné se v této kavárně vrátit do minulosti. Většina novodobých legend je smyšlená, ale o této kavárně se tvrdilo, že v ní skutečně lze cestovat v čase. Ještě dnes se vypráví různé příběhy, jako třeba o ženě, která se vrátila do minulosti a setkala se se svým přítelem, s nímž se předtím rozešla, o ženě, která se setkala se svou mladší sestrou, jež zahynula při autonehodě, anebo o ženě, která se setkala se svým manželem předtím, než ztratil paměť.

Avšak pro cestu do minulosti platí nepříjemná, opravdu nepříjemná pravidla.

První pravidlo zní: Při návratu do minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří už kavárnu někdy navštívili. Pokud osoba, s níž se chcete setkat, v kavárně nikdy nebyla, tak se sice do minulosti vrátit můžete, ale s dotyčnou osobou se nesetkáte. Jinými slovy, i kdyby sem kvůli návratu do minulosti přijeli lidé z celé země, většině to k ničemu nebude.

Druhé pravidlo zní: Ať uděláte při návratu do minulosti cokoli, přítomnost se tím nezmění. Většina hostů, kteří se o možnosti návratu do minulosti dozvědí a do kavárny zavítají, zase zklamaně odejde, když uslyší toto pravidlo. Ti, kdo se chtějí o návrat do minulosti pokusit, totiž obvykle chtějí napravit nějaké své dřívější selhání. Nenajde se téměř nikdo, kdo by chtěl návrat do minulosti podstoupit i poté, co zjistí, že nelze změnit to, co se stalo.

Třetí pravidlo: Na místě, jehož prostřednictvím se můžete do minulosti vrátit, už sedí jiný host. Abyste se na ně mohli posadit, musíte vyčkat, až host odejde. Odchází každý den vždy jednou, ale nikdo neví kdy.

Čtvrté pravidlo: Během pobytu v minulosti se z místa nesmíte vzdálit. Pokud byste z něho vstali, byli byste násilně vráceni do přítomnosti. A proto i když se vrátíte do minulosti, z kavárny odejít nemůžete.

Páté pravidlo: Váš čas v minulosti začíná nalitím kávy a vyprší, jakmile káva vystydne. A navíc tu kávu nemůže nalít jen tak ledaskdo. Jediný, kdo to v současnosti může udělat, je Kazu Tokita.

I přesto, že existují taková nepříjemná pravidla, najdou se lidé, kteří, když se o této možnosti dozvědí, se chtějí do minulosti vrátit. Gótaró byl jedním z nich.

„Proč se vlastně chcete vrátit do minulosti?“ zeptala se Gótaróa žena, která mu řekla, aby se posadil, když předtím vešel do kavárny. Jmenovala se Kjóko Kidžima a byla tu pravidelnou zákaznicí. Měla něco přes čtyřicet a byla v domácnosti. V kavárně se dnes zastavila náhodou, ale možná tu poprvé potkala někoho, kdo se chtěl vrátit do minulosti, protože si Gótaróa zvědavě prohlížela.

„Promiňte, ale můžu se zeptat, kolik je vám let?“

„Jednapadesát,“ odpověděl, ale zřejmě její otázku pochopil jako výčitku, že je už dost starý na to, aby mluvil o takových hloupostech, jako je návrat do minulosti, protože úplně strnul a se skloněnou hlavou upřeně hleděl na hřbety svých rukou složených na stole.

„Nezlobte se, ale myslím, že ho to dost překvapí. Vždyť ani nezná okolnosti. Ten, jak jste to říkal? Říkal jste pan Šúiči? Když se najednou objevíte o dvaadvacet let starší…“

Gótaró nezvedl hlavu, a tak Kjóko spěšně hledala oporu u Kazu, stojící za pultem: „Co? Nemyslíš?“

„No, to je pravda,“ odpověděla Kazu, ale nevypadalo to, že s Kjóko nutně souhlasí.

„Mami, to kafe vystydne,“ ozval se chlapec. Neměl už ve sklenici žádný pomerančový džus a nudil se. Jmenoval se Jósuke Kidžima a byl synem Kjóko. Letos na jaře půjde do čtvrté třídy. Byl to malý fotbalista s hladkými, polodlouhými vlasy a opáleným obličejem, oblečený v dresu s nápisem MEITOKU FC a devítkou na zádech.

Mluvil o kávě, kterou měla Kjóko zabalenou vedle sebe v papírovém sáčku, aby si ji mohla odnést.

„Neboj, babička nic horkého nesnese,“ odpověděla. Naklonila se k jeho uchu a zašeptala: „Ještě chvilku vydrž, jo?“

Pak letmo pohlédla na Gótaróa v naději, že něco odpoví.

Gótaró zvedl hlavu, jako by se vzpamatoval. „Jistě, asi ho to překvapí,“ zamumlal.

„Že ano?“ zareagovala Kjóko pyšně na jeho odpověď.

Kazu poslouchala jejich rozhovor a přitom podala Jósukemu novou sklenici pomerančového džusu. Ten s nezúčastněným pohledem rázně sklonil hlavu.

„Jestli je opravdu, opravdu možné se vrátit do minulosti, tak je tu něco, co bych si moc přál Šúičimu říct.“

Otázku mu položila Kjóko, ale odpověď směřoval ke Kazu. Ta, aniž by dala cokoli najevo, vyšla zpoza barového pultu a stanula před ním. Občas do kavárny zavítali hosté, kteří se, podobně jako Gótaró, doslechli o možnosti vrátit se do minulosti, ale Kazu se chovala ke všem stejně.

„Znáte pravidla?“ zeptala se stručně. Mezi návštěvníky byli totiž někdy i tací, kteří neměli o pravidlech ani ponětí.

„Tak nějak,“ zamumlal nejistě.

„Tak nějak?“ zajíkla se údivem Kjóko. Byla v kavárně jediná, koho to vyvedlo z míry.

Kazu na ni jen letmo pohlédla a nechtěla nic zvláštního říct, ale nejspíš jí otázka Kjóko přišla k věci, protože se na Gótaróa tiše podívala.

„Vím jen to, že když si sednu na určité místo a nalijete mi kávu, tak se můžu vrátit do minulosti,“ zabrebentil omluvně. Asi mu nervozitou vyschlo v krku, protože se natáhl po sklenici, kterou měl před sebou.

„To je dost zjednodušeně řečeno. Kdo vám to pověděl?“ pustila se do něho Kjóko.

„Šúiči.“

„Co? Pan Šúiči? To jako že jste to slyšel před dvaadvaceti lety?“

„Ano, řekl mi to, když jsem sem do kavárny přišel poprvé. On o té legendě věděl už dávno.“

„Hmmm.“

„Takže když budu vypadat starší, Šúičiho to sice asi trochu překvapí, ale nebude to myslím problém.“ Gótaró tak znovu odpověděl na otázku, kterou mu Kjóko položila před chvilkou.

„Tak co, Kazu?“ zeptala se Kjóko způsobem, jako by snad měly právo rozhodovat, kdo se může do minulosti vrátit a kdo ne.

Kazu však na to nic neřekla.

„Víte, že ať uděláte v minulosti cokoli, přítomnost se nezmění, že?“ poznamenala jen klidným hlasem.

Chtěla mu zkrátka říct, že s tím, že jeho přítel umřel, nic nenadělá. Kavárnu už navštívila spousta lidí, kteří se chtěli vrátit do minulosti, aby někoho uchránili před smrtí. Kazu jim pokaždé vysvětlila toto pravidlo. Ale určitě to nebylo proto, že by nerozuměla bolesti ze ztráty důležitého člověka. Takové bylo pravidlo a nikdo, ať měl k návratu do minulosti jakékoli důvody, nemohl nic dělat.

Gótaró ji poslouchal a nevypadal, že by ho to vyvedlo z míry.

„Chápu,“ odpověděl jen sotva slyšitelným hlasem.

Cink-cink

Ozval se zvonek nade dveřmi a do kavárny vešla malá dívka. Když ji Kazu uviděla, místo obvyklého „Vítejte!“ ji pozdravila slovy „Tak už jsi tady“.

Dívka se jmenovala Miki Tokita a byla dcerou majitele kavárny Nagareho Tokity. Na zádech pyšně nesla červenou školní tašku.

„Má úcta,“ odpověděla poněkud zvláštním způsobem a tak hlasitě, až se to rozlehlo po celé místnosti.

„Teda, Miki, taková parádní taška!“ ozvala se Kjóko.

„Tu jsem dostala,“ odpověděla s nadšeným úsměvem a ukazovala přitom na Kazu.

„Tak to máš radost, viď?“ řekla Kjóko a podívala se na Kazu. „Ale slavnostní zahájení školy je až zítra, ne?“ zašeptala.

Kjóko Miki její chování nezazlívala, ani si z něho nedělala legraci. Bylo úsměvné vidět, jak Miki ze samé radosti z nové školní tašky nevydržela čekat až do slavnosti a šla se s ní projít ven.

„No, to je pravda,“ odpověděla Kazu a nepatrně zvedla koutky úst.

„Jak se daří babičce Kinujo?“ pokračovala Miki v hovoru a její hlas se stejně jako předtím rozléhal místností.

„To víš, že se má dobře. I dneska jsem jí přišla pro sendviče a kávu od tvého taťky,“ odpověděla Kjóko a zvedla papírový sáček, který měla položený vedle sebe.

Jósuke seděl vedle ní zády k Miki a srkal druhou sklenici pomerančového džusu.

„Nemá už jich babička Kinujo dost? Každý den, pořád dokola jen tátovy sendviče?“

„Ale babičce sendviče a káva, které připravuje tvůj tatínek, moc chutnají.“

„Nemyslím si, že by byly zas až tak dobré… tátovy sendviče,“ pokračovala Miki stejně hlasitě jako předtím, takže byla její slova zřejmě slyšet až v kuchyni, protože se ve dveřích objevila sehnutá, téměř dvoumetrová postava Nagareho Tokity.

„Tak moment! Kdože nemá dobré sendviče?“ chtěl vědět.

Nagare, majitel kavárny, byl otec Miki. Její matka se jmenovala Kei a od narození měla nemocné srdce. Zemřela před šesti lety, bezprostředně po porodu své dcery.

Miki nevěnovala otcově poznámce pozornost.

„Tak já se s vámi loučím, má úcta,“ pozdravila zase trochu zvláštně, uklonila se přitom Kjóko a odcupitala do zadní místnosti.