Serafína
a starcova palica

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na

www.albatrosmedia.sk

Robert Beatty

Serafína a starcova palica – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Túto knihu venujem svojim čitateľom,
ktorí o Serafíne a čiernom plášti povedali ostatným,
vďaka čomu mohla vzniknúť druhá časť.

Okrem toho aj Jennifer, Camille, Genevieve a Elizabeth: mojim konšpirátorkám, spolutvorkyniam
a láskam môjho života.

Sídlo Biltmore

Asheville, Severná Karolína

1899

Tri týždne po tom, čo Serafína porazila
muža v čiernom plášti

1

erafína sa zakrádala lesom, ktorý zalieval mesačný svit. Držala sa tesne pri zemi a nespúšťala zrak zo svojej koristi. Len zopár desiatok centimetrov pred ňou si veľký lesný potkan pochutnával na chrobákovi, ktorého vyhrabal. Srdce jej bilo mocne a pravidelne, akoby sa prispôsobilo jej pomalému a tichučkému plazeniu. Svaly jej hrali a bola pripravená na útok. No neponáhľala sa. Zakrúžila plecami, aby našla čo najvhodnejší uhol, z ktorého zaútočí, a čakala na správny okamih. Keď sa potkan zohol po ďalšieho chrobáka, vyskočila.

Práve v tej chvíli hlodavec kútikom oka zachytil jej pohyb. Serafína nedokázala pochopiť, prečo toľko lesných zvierat zamrzne od zdesenia, keď ich napadne. Keby videla, ako sa na ňu z tmy vrhajú čiesi zuby a pazúry, bojovala by. Alebo by utiekla. Skrátka, určite by urobila aspoň niečo. Potkany, zajace a veveričky či ďalšie malé lesné tvory nie sú práve najodvážnejšie, ale ak sa od strachu nepohnú z miesta, ako im to pomôže?

Len čo skočila na potkana, bleskurýchle ho schmatla a pevne stisla v ruke. Teraz, keď už bolo neskoro, sa zrazu začal hemžiť, hrýzť a škriabať. Jeho neveľké chlpaté telo pripomínalo zvíjajúceho sa hada a drobné srdce mu divo búšilo. No vidíš, pomyslela si, keď v dlani pocítila jeho prudký tlkot. Predsa len zápasíš. Vtom sa jej zrýchlil pulz a zostrili zmysly. Odrazu jasne vnímala všetko naokolo – kŕkanie rosničky na konári asi deväť metrov za sebou aj piskľavé švitorenie osamelej sluky, ktoré k nej doliehalo z diaľky. Nad nesúvislým baldachýnom z lístia zazrela v mesačnom svite svištiaceho netopiera.

Zakrádanie lesom, číhanie na korisť aj pevné zovretie koristi bolo, samozrejme, súčasťou jej tréningu. Zvieratá, ktoré lovila, nezabíjala, to nepotrebovala. Tie tvory však netušia, že ich nechá žiť, dočerta! Rozsieva strach! Mohla by pre nich znamenať smrť! Tak prečo tesne pred tým, ako na ne skočí, zamrznú? Prečo neutečú?

Serafína si sadla na zem, oprela sa o starý pokrútený dub obrastený lišajníkom a zovretú päsť, v ktorej držala potkana, si položila do lona.

Potom ju pomaly otvorila.

Potkan sa čo najrýchlejšie rozbehol preč, ale hneď ho znova schmatla.

Niekoľko sekúnd ho stískala v dlani a vzápätí ju zasa otvorila.

Tentoraz potkan neutiekol. Iba sa chvel a dychčal, lebo bol príliš zmätený a vyčerpaný, aby sa pohol.

Serafína zdvihla vydeseného hlodavca vyššie, naklonila hlavu a dôkladne si ho obzerala. Lesný potkan nevyzerá tak odpudzujúco ako sivá háveď z kanálov, ktorú väčšinou chytá v suteréne Biltmoru. Tento mal na ľavom uchu jazvu po trhline. Asi sa už raz dostal do problémov. S tmavými očkami a roztrasenými fúzmi, ktoré mu čneli z dlhého špicatého ňufáka, jej pripadal skôr ako chutná a bucľatá hnedá myška než ako ozajstný potkan. Práve na lovení týchto škodcov si vybudovala kariéru. No tohto si takmer dokázala predstaviť s klobúčikom a vo veste s gombíkmi. Náhle sa jej zmocnil pocit viny za to, že ho chytila. Zároveň však vedela, že keby sa opäť pokúsil ubziknúť, schmatla by ho, skôr ako by si to uvedomila. Nemala by čas na rozhodovanie, bol by to reflex.

Kým sa potkan usiloval chytiť dych, oči mu behali sem a tam. Hľadal únikovú cestu, ale neodvážil sa pohnúť. Tušil, že len čo sa pokúsi o útek, Serafína ho zasa chytí, že má v povahe zahrávať sa s ním, chniapať po ňom a držať ho v zovretí, kým napokon nezomrie.

No Serafína sa naňho pozrela a položila ho na zem. „Prepáč, kamoško, iba si trénujem schopnosti.“

Potkan na ňu zmätene zízal.

„Len choď,“ povedala mu milo.

Hlodavec vrhol letmý pohľad do húštiny plnej bodliakov.

„Nechystám na teba nijakú pascu,“ presviedčala ho.

Zdalo sa, že jej neverí.

„Môžeš ísť domov,“ pokračovala. „Len hneď neutekaj, odcupkaj pomaly – v tom je ten trik. A nabudúce maj oči i uši na stopkách, aj keď máš pod nosom chrobáka, počuješ? V tomto lese číhajú oveľa horšie tvory ako ja.“

Prekvapený lesný potkan s natrhnutým uchom si niekoľkokrát pošúchal hlavu drobnými labkami a pokyvkal ňou, takmer akoby sa klaňal. Serafína odfrkla a zasmiala sa, čo hlodavca konečne prinútilo, aby sa rozhýbal. Rýchlo sa spamätal a vbehol do húštiny.

„Prajem ti pekný večer,“ zaželala mu. Predpokladala, že čím ďalej, tým viac si bude túto príhodu vo svojich spomienkach prikrášľovať, a keď sa vráti domov na večeru, žene a deťom povie, aký bol dnes odvážny. Usmiala sa pri predstave, ako celej rodine rozpráva, že si v lese pokojne hryzkal chrobáka, ale vtom sa naňho vrhol útočník a musel bojovať o holý život. Rada by vedela, či ju vykreslí ako zlovestnú mocnú beštiu, alebo len ako dievča.

V tej chvíli nad sebou začula zvuk, ktorý pripomínal šušťanie jesenného vetríka v korunách stromov. Ibaže v tú noc nefúkalo. Polnočný vzduch bol chladný, no v lese vládlo ticho a bezvetrie, akoby Boh zadržiaval dych.

Napriek tomu zachytila nepatrný šepot, ktorý bol jemný ako vánok. Pozrela sa hore, ale videla iba konáre. Vstala a otrepala si jednoduché zelené pracovné šaty, ktoré jej deň predtým dala pani Vanderbiltová. Vzápätí vykročila po lese, naťahovala uši a pokúšala sa zistiť, odkiaľ k nej zvuk prichádza. Naklonila hlavu doľava, potom doprava, no šepot akoby sa nešíril z konkrétneho miesta. Došla k skalnatému výbežku nad svahom, ktorý sa strmo zvažoval do lesnatého údolia. Videla odtiaľ do ďalekých diaľok a v hmle na druhej strane niekoľko kilometrov od nej sa črtali obrysy pohoria Blue Ridge Mountains. Popred mesiac pomaly prešla tenká vrstva striebristých oblakov prežiarených svetlom. Mesačný svit vytváral okolo načuchraných mráčikov ligotavú svätožiaru, presvecoval ich a na zem za Serafínou vrhal dlhý zubatý tieň.

Zastala na výbežku a pohľadom skúmala údolie pred sebou. V diaľke čneli špicaté veže a bridlicová strecha veľkolepého Biltmoru, ktorý obkolesoval čierny les. Svetlosivé vápencové múry zdobili chrliče v podobe bájnych bytostí a krásne sochy starovekých bojovníkov. Na šikmých sklených tabuliach sídla sa odrážali hviezdy a medenozlatý okraj strechy sa trblietal vo svite mesiaca. Na prvom poschodí obrovského domu spali manželia Vanderbiltovci so svojím synovcom a Serafíniným priateľom Braedenom Vanderbiltom. Hostí – členov rodiny, ktorí bývali mimo mesta, obchodníkov, vysokých vládnych predstaviteľov či známych umelcov – ubytovali v luxusných izbách na druhom poschodí.

Serafínin tatko mal na starosti parný vykurovací systém, elektrické dynamo, práčky s remeňovým pohonom a všetky ostatné hypermoderné prístroje v sídle. Žili v dielni, ktorá sa nachádzala v suteréne spolu s kuchyňami, práčovňami a komorami. Všetci ľudia, ktorých poznala a ľúbila, teraz na rozdiel od nej spali. Serafína však s prestávkami driemala cez deň, keď sa schúlila na okennom parapete alebo ukryla v tmavom kúte suterénu, zatiaľ čo v noci sa potichučky a nebadane zakrádala hornými aj dolnými chodbami Biltmoru a strážila ich. Potom vždy skúmala kľukaté chodníčky rozľahlých záhrad v okolí sídla, temné údolia lesa a lovila.

Mala dvanásť rokov, ale nikdy nepoznala život, ktorý všetci okrem nej nazývali normálny. Voľný čas trávila tým, že sa nepozorovane pohybovala po obrovskom suteréne a chytala hlodavce. Tatko ju napoly žartom pasoval za HLP – hlavnú lovkyňu potkanov. Serafína si však titul s hrdosťou privlastnila.

Tatko ju ľúbil a snažil sa ju vychovať, ako najlepšie vedel, hoci nie vždy k nej bol práve najcitlivejší. Rozhodne nebola nešťastná, že s ním každý deň večeria a v noci snorí po tmavých chodbách velikánskeho domu, aby ho zbavila hlodavcov. Kto by bol? No v hĺbke duše sa cítila dosť osamelo a zmätene. Nikdy nedokázala pochopiť, prečo ľudia potme nosia lampáše, prečo pri chôdzi tak lomozia alebo čo ich núti spať celú noc, keď práve vtedy je všetko najkrajšie. Z diaľky špehovala už dosť detí v sídle, aby vedela, že nie je ako ony. Pri pohľade do zrkadla videla dievča s veľkými jantárovožltými očami, hranatými lícnymi kosťami a so strapatou hrivou s rôznymi odtieňmi hnedej. Nie, nie je normálne dieťa podobné tým, ktoré človek stretáva každý deň. Serafínu by ste vlastne ani cez deň nestretli. Je totiž tvorom noci.

Keď stála na kraji údolia, znova začula zvuk, ktorý ju sem priviedol – akési jemné chvenie či šepot, unášaný veternými prúdmi, ktoré viali vejúce vysoko nad ňou. Na čiernej oblohe viseli hviezdy i planéty a jagali sa, akoby v nich prebývalo desaťtisíc duší, ale nedozvedela sa z nich, odkiaľ sa zvuk šíri.

Vtom sa pred mesiacom mihol malý tmavý obrys a zmizol. Serafínino srdce vynechalo úder. Čo to bolo?

Pozorne sa tam zadívala. Popred mesiac preletela ďalšia silueta a po nej ďalšia. Najprv si myslela, že to musia byť netopiere. Lenže tie nelietajú priamočiaro.

Zamračila sa. Miatlo ju to, no zároveň fascinovalo.

Popred mesiac prebleskovali stále nové a nové drobné tiene. Zahľadela sa vysoko na oblohu a zbadala, že hviezdy miznú. Vypleštila oči. Postupne si však uvedomila, čo vidí. Keď poriadne prižmúrila oči, zazrela, že ponad údolie sa preháňajú veľké kŕdle spevavých vtákov. Nie jeden či dva, ale tucty. Leteli v dlhých, zdanlivo nekonečných radoch a pripomínali mračná. Zaplnili celú oblohu. To, čo počula, bol tichý trepot tisícok malých krídel vrabcov, orieškov a chochláčov, ktoré sa vydali na jesenný let. Vyzerali ako drahokamy – niektoré boli zelené a zlaté, iné žlté a čierne či prúžkované a bodkované, no premávali ich tam tisíce a tisíce. Zdalo sa, že už je neskoro, aby teraz odlietali, ale predsa len sa vybrali preč. Ponáhľali sa, mávali krídelkami a na zimu sa sťahovali na juh. Presúvali sa potajomky pod rúškom noci, aby sa vyhli jastrabom, ktoré ich cez deň lovili. Cestou sa orientovali podľa horských hrebeňov pod sebou a žiarivých hviezd na oblohe.

Kolísavé a trhavé pohyby vtákov Serafínu vždy tak dráždili, že pri pohľade na ne sa jej zvýšil tep, no tentoraz nič také necítila. Dnes večer jej smelosť a krása vtákov, ktoré putovali ponad hornaté územia kontinentu, doslova prúdili srdcom. Mala dojem, že taká udalosť sa odohrá iba raz za život. Potom si však uvedomila, že vtákom tú cestu ukázali rodičia a starí rodičia, že tadiaľ lietajú už milióny rokov. Tá udalosť bola jedinečná len preto, že sa odohrala pred jej očami, že bola tu a videla ju. Zostala v nemom úžase.

Keď sledovala vtáky, spomenula si na Braedena. Zbožňoval ich ako všetky ostatné zvieratá.

„Kiežby si si to mohol pozrieť,“ šepla, akoby bdel na posteli a počul ju aj z diaľky niekoľkých kilometrov, ktoré ich delili. Túžila po tom, aby mu o svojom zážitku mohla porozprávať. Želala si, aby stál pri nej, díval sa na hviezdy, na vtáky, na striebristé oblaky a krásu žiarivého mesiaca. Vedela, že keď sa s ním znova stretne, hneď mu to povie. Ibaže slová, ktoré človek vraví cez deň, nedokážu zachytiť pôvab noci.

Pred niekoľkými týždňami s Braedenom porazili muža v čiernom plášti, ktorý pri tom roztrhali na kusy. Serafína a Braeden boli spojenci a dobrí priatelia. Opäť jej zišlo na um, že už niekoľko nocí ho nevidela. Tentoraz ju to ešte väčšmi znepokojilo. Každú noc totiž v dielni očakávala jeho návštevu, no ráno si líhala do postele sklamaná a zhrýzali ju pochybnosti. Čo robí? Azda mu niečo bráni v tom, aby sa za ňou zastavil? Alebo sa jej vyhýba naschvál? Bola taká šťastná, že má konečne kamaráta, s ktorým sa môže pozhovárať. Pri myšlienke, že ho už možno omrzela a nezostáva jej nič iné, len sa po nociach zakrádať domom sama, ju pichlo pri srdci. Sú priatelia, tým si bola istá. Bála sa však, že cez deň nepatrí do jeho života na horných poschodiach. Mohol na ňu tak rýchlo zabudnúť?

Len čo sa vtáky vzdialili a zázračný okamih pominul, zahľadela sa na údolie a premýšľala. Odkedy porazila muža v čiernom plášti, pokladala sa za jednu zo strážkyň, ako boli mramorové levy, ktoré stáli po oboch stranách hlavného vchodu do domu a ochraňovali ho pred démonmi a zlými duchmi. Predstavovala si, že nie je iba HLP malých štvornohých škodcov, ale aj rôznych iných votrelcov. Tatko ju stále varoval pred svetom, pred nebezpečenstvami, ktoré jej môžu opantať dušu, a po všetkom, čo sa stalo, si bola istá, že démoni existujú.

Už týždne číhala a čakala, akoby držala stráž, no netušila, kedy ani v akej forme sa démoni zjavia. Pravdupovediac, v hĺbke srdca sa najväčšmi obávala toho, či bude dosť silná a dôvtipná – či bude lovkyňa, alebo skončí ako korisť. Čo ak malé zvieratá ako lesný potkan a veverička cítia, že sú blízko smrti? Pokladajú sa za korisť? Možno takmer očakávajú, že zomrú, a sú na to pripravené. O Serafíne sa to však rozhodne nedalo tvrdiť. Mala kopu práce.

S Braedenom sa poznajú krátko a tohto priateľstva sa nemienila vzdať iba preto, lebo práve natrafili na problém. Navyše ešte len začína chápať, čo ju viaže k lesu a kto vlastne je. Teraz, keď sa stretla zoči-voči s Vanderbiltovcami, tatko od nej chcel, aby sa cez deň správala ako pravá dáma. Pani V. ju brávala k sebe a vždy sa jej milo prihovárala. Už sa pohybovala nielen v suteréne a v lese, ale aj na poschodiach. Kým predtým nemala takmer nijakých známych, zrazu ich je akosi priveľa a ťahá ju to na tri strany naraz. Po toľkých rokoch, počas ktorých jej jedinú rodinu predstavoval tatko, je však fajn začať nový život.

Zatiaľ bola spokojná. Keď sa ocitla v nebezpečenstve, chcela bojovať a žiť. Kto by nechcel? No čo keby prišlo tak náhle, že by ho nezbadala? Čo ak sa z oblohy znesú pazúry a zabijú ju, prv než si ich všimne, ako keď sova zaútočí na myš? Čo ak skutočným nebezpečenstvom nebolo iba to, či dokáže odvrátiť nejakú hrozbu, ale to, či ju rozpozná, kým nebude neskoro?

Čím viac uvažovala nad kŕdľami vtákov, ktoré videla, tým väčšmi sa znepokojovala. Hoci bolo ešte dosť teplo, nemohla prestať myslieť na to, že v decembri by sa už nemali sťahovať. Zamračila sa a začala na oblohe hľadať Polárku. Keď ju našla, uvedomila si, že vtáky neletia správnym smerom. Dokonca si ani nebola istá, či sú to tie druhy vtákov, ktoré na zimu odlietajú na juh.

Ako tak stála na skalnatom výbežku nad svahom, do kostí sa jej vkradol mrazivý strach.

Pozrela sa tam, kam sa vtáky presúvali, a potom na druhú stranu, odkiaľ prišli. Vzápätí vykukla ponad tmavý les. Snažila sa pospájať si v hlave súvislosti. Vtom jej došlo, čo sa deje.

Vtáky neodlietali.

Utekali.

Zhlboka sa nadýchla a jej telo hneď zareagovalo na celú situáciu. Rozbúšilo sa jej srdce a svaly na rukách i na nohách sa jej napli.

Cítila, že sa čosi blíži.

A príde to už čoskoro.

2

erafína po chvíli zachytila v diaľke akýsi zvuk. Nebol to však trepot vrabčích krídel ako krátko predtým a tentoraz to nezaznelo zo vzduchu. Naklonila hlavu a započúvala sa. Zdalo sa, že zvuk prichádza z údolia.

Postavila sa čelom k nemu a ruky si priložila k ušiam. Ten trik sa naučila pri napodobňovaní netopiera.

Počula slabé rinčanie postroja a dupot kopýt. Stiahlo jej žalúdok. Natrafiť na ten zvuk uprostred noci bolo čudné. K sídlu sa po vyše štvorkilometrovej kľukatej ceste trmácal voz ťahaný záprahom. Keby tam mieril cez deň, nebolo by na tom nič zvláštne. No v noci do Biltmoru nikto nechodí. Niečo sa stalo. Je to posol, ktorý prináša zlé správy? Vari niekto zomrel? Alebo sa znova rozpútala vojna Severu proti Juhu? Aká pohroma postihla svet?

Serafína zišla zo skalnatého výbežku a ponáhľala sa do údolia. Predierala sa lesom k jednému z oblúkovitých tehlových mostov, kadiaľ viedla cesta ponad potok. Spoza lístia horského vavrína ukradomky sledovala, ako tade prešiel starý ošarpaný koč. V záprahu väčšinou bývali nanajvýš dva kone, ale tento koč ťahali štyri tmavohnedé žrebce s mocnými napnutými svalmi. Ich koža sa v mesačnom svite leskla od potu a nozdry sa im rozširovali.

Serafína sťažka preglgla. Toto nie je posol.

Braeden jej povedal, že žrebce sú divoké a ťažko ovládateľné – kopú pohoničov, hryzú ľudí a najmä neznášajú iné žrebce –, no tieto štyri ťahali koč svorne.

Keď sa pozrela na miesto pohoniča, vzadu na krku pocítila zimomriavky. Na kozlíku nikto nesedel. Kone cválali v energickom rytme, akoby ich poháňal skúsený kočiš, ibaže nijakého nevidela.

Serafína stisla zuby. Toto nie je dobré znamenie. Cítila to v kostiach. Koč smeroval rovno do Biltmoru, kde všetci tvrdo spali a nemali potuchy, že prichádza.

Len čo zabočil a zmizol jej z dohľadu, rozbehla sa za ním.

Bežala po stopách koča, ktorý sa šinul po kľukatej lesnej ceste. Bavlnené šaty, ktoré jej dala pani Vanderbiltová, neboli pridlhé, takže sa jej nemotali pod nohy, ale udržať tempo s koňmi pre ňu bolo prekvapujúco ťažké. Uháňala lesom, preskakovala spadnuté kmene a predierala sa pomedzi paprade. Skákala ponad jarky a liezla po kopcoch. Využívala skratky, lebo na ceste boli zákruty, ktoré vytvorila rieka. Zhlboka sa pri tom nadychovala a hruď sa jej prudko dvíhala. Hoci pred chvíľou cítila strach, teraz keď sa snažila dohnať kone, na tvári sa jej zjavil úsmev. Dokonca sa aj zasmiala, a tak sa jej v behu dýchalo ešte ťažšie. Popri skákaní a utekaní si totiž uvedomila, ako zbožňuje vzrušenie, ktoré sa jej zmocní, ak niekoho prenasleduje.

Potom však kone z ničoho nič spomalili.

Serafína okamžite prestala bežať a prikrčila sa.

Žrebce zastali.

Schovala sa za krovie rododendronov na dohodenie kameňom od koča a usilovala sa chytiť dych.

Prečo sa koč zastavil?

Kone znepokojene hrabali kopytami a z nozdier sa im valila para.

Pozorovala koč a srdce jej tĺklo ako opreteky.

Vtom sa kľučka na dverách pohla.

Serafína sa skrčila až k zemi.

Dvere sa pomaly otvorili.

Mala dojem, že vnútri sú dve postavy, no zahaľovala ich taká tma, akú ešte nevidela. Dnu sa mihol čierny tieň, ktorý napriek svojmu ostrému zraku nedokázala rozpoznať.

Napokon sa odtiaľ vynoril vysoký šľachovitý muž s koženým klobúkom so širokou strieškou. Mal tmavý kabát zničený od slnka, dažďa a vetra, dlhé zauzlené sivé vlasy, sivé fúzy i bradu – pripomínali jej mach, ktorý visí z hrboľatej kôry stromu. Keď zliezol z koča a postavil sa na cestu, s pokrivenou palicou v ruke sa zahľadel do lesa.

Hneď za ním sa z koča vykradol írsky vlkodav, ktorý vyzeral dosť zlovestne. Nasledoval ho ďalší. Mali veľké a chudé telá, široké hlavy s čiernymi očami a škaredú, hustú čiernosivú srsť. Z koča ich vyšlo dokopy päť. Stáli pri sebe a obzerali sa po lese, akoby hľadali nejakú korisť.

Serafína sa bála vydať čo i len najmenší zvuk, a tak sa nadychovala pomaly a nepravidelne, najopatrnejšie a najtichšie, ako dokázala. Srdce jej divo búšilo. Chcela utiecť. Ani sa nepohni, hovorila si v duchu. Zostaň na mieste. Bola presvedčená, že ak neprezradí svoj úkryt, nezbadajú ju.

Zdalo sa jej, že muž precestoval veľkú diaľku, hoci si nebola istá, prečo má ten pocit. Možno pre dlhý zodratý kabát –, a aj koč pôsobil dosť opotrebovane. Serafínu prekvapilo, keď zavrel dvere, odstúpil nabok a pozrel sa na kone. Žrebce sa hneď pustili do cvalu a uháňali, akoby ich ktosi plesol bičom. Koč sa jej onedlho stratil z dohľadu a toho, kto zostal vnútri – nech to už bol ktokoľvek – odvážal k Biltmoru, zatiaľ čo bradatého chlapa so psami nechal v lese. Neznámy nevyzeral, že ho to vystrašilo či rozrušilo. Správal sa, akoby bol presne tam, kde chce byť.

Nato povedal čosi, čomu Serafína nerozumela, a svorka psov sa zhromaždila okolo neho. Tie beštie s obrovskými labami a hrubými pazúrmi jej pripadali odporné. Boli úplne iné než normálne psy, ktoré ňuchali po zemi a skúmali les. Všetky upreli oči na pána, akoby očakávali pokyny.

Mužovu tvár zahaľoval ohnutý okraj klobúka, ale keď nadvihol hlavu k mesiacu, Serafína zalapala po dychu. V jeho striebristých očiach, zasadených do drsnej, vetrom ošľahanej tváre, planula moc. Pomaly pootvoril ústa, akoby sa pokúšal vdýchnuť mesačný svit. Keď si už myslela, že čosi vysloví, vydal najdesivejší zvuk, aký kedy počula. Bol to dlhý a chrapľavý škrekot. V tom okamihu sa spomedzi stromov nad ich hlavami vynorila plamienka driemavá – sova biela ako duch. Krídlami síce trepotala takmer nečujne, no vzápätí mužovi odpovedala hrôzostrašným kvílením. Pri tom zvuku jej prešli po chrbte mrazivé zimomriavky. Keď preletela okolo Serafíny, obrátila k nej strašidelnú hlavu s plochou tvárou, akoby prehľadávala les a bola na love. Serafína sa pritisla k zemi ako vyľakaná myš.

Len čo sova zmizla v polnočnej tme, Serafína znova vykukla na cestu. Vtom jej zastalo srdce. Bradatý muž a jeho päť loveckých psov hľadelo tam, kde sa schovávala. Oči neznámeho sa stále nadprirodzene leskli, hoci už odvrátil tvár od mesiaca. Serafína sa usilovala presvedčiť samu seba, že v hustom lístí ju nemôžu zbadať. Nedokázala sa však striasť príšerného strachu, že presne vedia, kde je. Zem pod nohami sa jej z ničoho nič zdala akási klzká a brečtan akoby sa začal plaziť po lesnej pôde. Nato začula tikot a po ňom dlhý chrapľavý škrekot. Vzadu na krku náhle pocítila mužov dych. Okamžite sa strhla a prudko sa obrátila, ale nevidela nič okrem tmy.

Neznámy si vložil do vrecka hrčovitú ruku s hrubou kožou a vytiahol čosi, čo vyzeralo ako zdrap tmavej látky.

„Oňuchajte to,“ nariadil psom hlbokým a zlovestným hlasom. Jeho drsná tvár a brada, jednoduché oblečenie a spôsob rozprávania v nej vzbudzovali dojem, že pochádza z Apalačských vrchov – že sa narodil aj vyrastal v tamojších skalnatých roklinách a tŕnistých zákutiach.

K tmavej látke pritisol ňufák prvý vlkodav. Keď sa odtiahol, doširoka otvoril papuľu, z ktorej mu stekala slina, a zacvakal vycerenými tesákmi. Vzápätí začal vrčať. Potom k látke pričuchol aj druhý a tretí pes a postupne sa pri nej vystriedalo všetkých päť. Pri ich zlovestnom a nenávistnom vrčaní Serafíne od strachu stiahlo žalúdok. Jej jedinou nádejou bolo, že pachová stopa ich zavedie na opačnú stranu.

Neznámy sa pozrel na svorku loveckých psov. „Naša korisť je blízko,“ povedal. Nato výhražne zavelil: „Choďte po pachu! Nájdite čierneho!“

Psy zavyli divo ako vlky, vyskočili a vyrazili do lesa. Aj Serafína podvedome vyskočila. Tak veľmi túžila utiecť, že nedokázala nehybne čakať. No musela ostať v úkryte. Iba tak mohla prežiť. So zdesením však zistila, že vlkodavy bežia rovno k nej.

Nevedela, čo si počať. Má sa ďalej schovávať? Má bojovať? Alebo utiecť? Veď tie psy ju roztrhajú na kusy.

Práve keď si uvedomila, že musí uniknúť, zistila, že je neskoro. Nemala šancu. Stislo jej hruď. Stuhli jej nohy. Od hrôzy celá zamrzla.

Nie! Nie! Nie! Nevzdávaj sa! Nie si potkan ani veverica! Musíš sa rozhýbať!

Zoči-voči istej smrti urobila to, čo by spravil každý rozumný lesný tvor: vyskočila tri metre do výšky, vyškriabala sa na konár, prešla po ňom a ako lietajúca veverička sa zúfalo vrhla na ďalší strom. Odtiaľ skĺzla na zem a utekala preč ako o život.

Psy zúrivo zavyli, pustili sa za ňou a chniapali po nej. Naháňali ju, ako keď svorka vlkov chytá srnu. Boli to však lovecké psy, čo znamená, že sa nenarodili a nechovali ich preto, aby vystopovali a zabili také malé zviera, akým je srna. Vyšľachtili ich na stopovanie a zabíjanie vlkov.

Serafína sa za behu obzerala na cestu. Muž s drsnou tvárou hľadel na strašidelnú sovu, ktorá sa vrátila a krúžila naokolo. Potom na Serafínin údiv vyhodil do vzduchu vychádzkovú palicu. Niekoľkokrát sa pretočila a letela priamo na vtáka, no netrafila ho. Po chvíli z nej zostala iba rozmazaná škvrna, ktorá sa stratila v tme, práve keď sa sova ukryla medzi stromy. Serafína nemala potuchy, kto je ten muž či čo to vlastne videla, ale momentálne jej to bolo jedno. Musí si zachrániť život.

Ubrániť sa vrčiacemu vlkodavovi, ktorý skáče, chniape po nej a snaží sa ju pohrýzť, je dosť zlé, lenže bojovať s piatimi naraz je nemožné. Serafína šprintovala lesom, ako najrýchlejšie vedela. Jej svaly poháňal strach. Nedovolí tým vrčiacim beštiám, aby ju dostali. Do pľúc jej prenikal chladný lesný vzduch a všetkými zmyslami vnímala paniku, ktorá v nej narastala. Vtom ju dostihol prvý vlkodav, natiahol krk so strapatou srsťou, otvoril zubatú papuľu a zozadu ju uhryzol do nohy. Zvrtla sa a udrela ho, no keď sa jej psie zuby zaryli do kože, skríkla od zlosti aj od bolesti. Pach krvi nabudil ostatné psy, takže teraz boli ešte zúrivejšie. Skočil na ňu druhý, zahryzol sa jej do pleca, a len čo mu päsťou vrazila do tváre, zlostne zavrčal. Tretí jej zubami zovrel zápästie, keď sa ho usilovala odsotiť. Spoločne ju stiahli na zem a odvliekli. Vzápätí sa k nim pridali zvyšné dva psy, aby ju dorazili, a s vycerenými zubami sa jej vrhli rovno na krk.

3

erafína si tesne pred tým, ako na ňu vlkodav zaútočil, zakryla krk rukou. Namiesto toho, aby sa jej doň psie tesáky zahryzli, vnikli teda do ramena. Len čo jej do kosti vystrelila ostrá bolesť, vykríkla. Druhý pes sa už medzitým chystal na smrteľný útok, keď ho do hlavy trafil kameň veľký ako päsť, až ho odhodilo. Vzápätí dostal kameňom aj jeden z ďalších vlkodavov a hneď sa skrútil, aby sa obránil.

„Haaaa!“ ozval sa z temnoty prenikavý výkrik a s ním sa do boja zapojil chlapec s dlhými rozstrapatenými vlasmi. Udieral okolo seba päsťami, driapal nechtami a mával rukami, pričom sa otáčal a vrčal.

Serafína zúrila od bolesti. Spodnou časťou dlane vrazila do ňufáka vlkodavovi, ktorý sa jej zahryzol do ramena, a odstrčila ho od seba.

„Vstaň! Nevzdávaj sa! Uteč!“ zvolal chlapec a napadol dvoch psov, aby jej uvoľnil cestu.

Serafína sa pozviechala a bola pripravená vziať nohy na plecia. No práve keď si myslela, že s chlapcom získavajú prevahu a podarí sa im uniknúť, z tmy vyskočil jeden z vlkodavov, vrazil mu do hrude a zvalil ho. Chlapec a pes sa kotúľali po zemi, vrčali a chniapali po sebe.

Vtom sa jedna beštia vrhla aj na Serafínu, a hoci sa jej uhla, z druhej strany ju už napádala ďalšia.

„Nadlho im neutečieš!“ zakričal chlapec. „Musíš sa dostať do úkrytu!“

Serafína niekoľkokrát uskočila pred útokom ostrých tesákov, ale nemali konca kraja. Jedného psa tresla do hlavy a druhého buchla do pleca, no ďalej sa ju snažili pohrýzť.

Behom cúvala, aby sa im ubránila. Potom však narazila do kolmej skalnej steny, ktorá jej zabránila v ústupe. Zohla sa do útočnej pozície a syčala ako zviera chytené do pasce.

Odrazu sa na ňu vrhol pes a chlapec ho zložil na zem.

„Teraz!“ zvolal. „Vylez hore!“

Serafína sa obrátila a začala sa škriabať po strmej skalnej stene, ale stekala po nej voda a bola priveľmi klzká, aby po nej vyliezla. Dva vlkodavy, posmelené jej neúspešným pokusom o útek, na ňu okamžite znova zaútočili. Kopala ich do hláv, plieskala ich a udierala päsťami.

„Nebuď hlúpa! Nebojuj s nimi! Lez!“ skríkol chlapec. „Musíš utekať!“

Práve keď sa chcela vyšplhať hore, napadol ju ďalší pes, no chlapec mu skočil na chrbát, cvakal zubami a škriabal ho ako divé zviera. Vlkodav zlostne zaskučal, zvrtol sa a zúrivo po ňom začal chniapať. V klbku sa kotúľali po zemi a zvádzali neľútostný boj. Vtedy sa do bitky zapojila dvojica psov s vycerenými tesákmi.

Serafína sa chopila svojej šance. Vyskočila, chytila sa vetvy rododendronu a vytiahla sa po skalnej stene. Našla výčnelok, na ktorý mohla stúpiť, aj ďalšiu vetvu. Kríky rododendronu využila ako rebrík a čo najrýchlejšie vyliezla na útes. Skúste sem vyjsť, vy bastardy bez rúk!

Keď už bola mimo dosahu vlkodavov, pozrela sa dolu. Dva psy pobehovali sem a tam popri úpätí útesu a hľadali cestu nahor. Ten odvážnejší a hlúpejší sa dokonca niekoľko ráz pokúsil vybehnúť po kolmej stene, ale vždy spadol. „Vráťte sa k svojmu pánovi, odporné psiská!“ zasyčala pri spomienke na temnú a tajomnú postavu.

Keď sa však rozhliadla po lese, nehľadala ich pána. Nikde nebolo ani stopy po zvyšných troch psoch ani po chlapcovi. Naposledy ho videla uprostred zúrivého boja. Nevedela určiť, kto vyhráva a kto prehráva, no zdalo sa jej nemožné, aby porazil všetkých troch naraz.

Čakala a naťahovala uši, ale nič nepočula. Dva vlkodavy, ktoré sa ju usilovali dostať, zmizli. Bežali pozdĺž úpätia útesu. Tie bastardy hľadajú inú cestu hore, pomyslela si.

Musí sa poponáhľať, kým nebude neskoro. Vyliezla o štyri a pol metra vyššie, až sa konečne dostala na vrchol.

Bola vyčerpaná a lapala po dychu. Z hlavy, ramien a členkov jej tiekla krv. Klesla na zem a pohľadom skúmala stromy pod sebou v snahe nájsť chlapca.

Akokoľvek pozorne ich sledovala, dolu sa nič nehýbalo a nepočula nijaké zvuky. Ako sa od nej mohli vzdialiť tak rýchlo? Je chlapec v poriadku? Unikol im? Alebo je zranený?

Stretla sa s ním prvý raz, no ešte nikdy nevidela nikoho, kto by sa pohyboval a bojoval ako on. Mal hnedastú pokožku, ohybné svalnaté telo a dlhé strapaté tmavohnedé vlasy, ale najväčšmi na ňu zapôsobila jeho rýchlosť a dravosť. Predpokladala, že musí patriť k ľuďom z hôr ako jej tatko – tí sú známi svojou tvrdosťou a drsnosťou. Bil sa však ako besný rys. Bolo v ňom čosi divoké, akoby v týchto lesoch žil stále.

Vstala a poobzerala si terén za sebou. Bol rovný a kamenistý, s húštinou krovinatého porastu, ktorá viedla do väčšej rokliny. Serafína si bola celkom istá, že vie, kde sa nachádza a ako sa dostane domov, no predsa sa obrátila a znova sa zadívala ponad útes. Divoký chlapec jej zachránil život. Ako ho môže len tak opustiť?

Bolesť po uhryznutiach a škrabancoch, ktoré utrpela v boji, bola dosť ostrá, akoby sa napichla na ostnatý drôt. Z rany na hlave jej do očí stekala krv. Potrebovala sa dostať domov.

Ponad vrcholky stromov sa zahľadela tam, kde chlapca videla naposledy. Čakala a naťahovala uši – myslela si, že začuje ozvenu boja alebo zbadá, ako na ňu odniekiaľ pozerá. Či, božechráň, kdesi na zemi zočí jeho zakrvavené, roztrhané telo bez života.

Nebuď hlúpa! Nebojuj s nimi! Lez! Jeho slová jej stále zneli v ušiach, akoby bol pri nej. Musíš utekať! zakričal.

Mala by poslúchnuť jeho radu a utiecť, alebo svoj vnútorný hlas a ísť ho hľadať?

Nerada robila hluk a upozorňovala na seba, keď v lese číhalo toľko nástrah, ale nenapadlo jej nič iné. Ruky si priložila k ústam a ponad vrcholky stromov zašepkala: „Haló! Počuješ ma?“

Potom vyčkávala.

Okrem svrčkov a žiab k nej však z lesa nedoliehal nijaký iný zvuk.

Tlkot srdca, ktoré jej v boji divo búšilo, sa teraz spomalil. Dych mala čoraz slabší a nohy aj ruky ťažšie. Ak sa má dostať domov, musí vyraziť čo najskôr.

Nechcela ho nechať v boji samého. Nie je typ človeka, ktorý by iného opustil v núdzi – a takisto nezabúda.

Chcela sa s ním porozprávať, zistiť, ako sa volá, kde žije alebo aspoň či je v poriadku. Kto vlastne je? Čo robí v lese uprostred noci? A prečo sa vrhol medzi svorku zlovestných psov, aby ju ochránil?

„Si tam?“ šepla znova a jej slová sa niesli pomedzi stromy.

4

erafína vedela, že na divokého chlapca čakala pridlho, keď začula, ako sa k nej zo severu blížia dva vlkodavy. Obišli útes a našli cestu hore.

Poobzerala sa. Uvažovala, či sa jej podarí vyšplhať dosť vysoko na strom. Potom jej napadlo, či by nemala zliezť dolu skalnou stenou, aby ich zmiatla. Vedela však, že sama tam celú noc neprežije. Divoký chlapec jej povedal, že má odtiaľ utiecť.

A tak sa konečne rozhodla.

Nech už je ten chlapec ktokoľvek, dúfala, že sa mu nič nestalo. Buď silný, kamarát.

Schovala sa medzi smreky a jedle. Tieto vždyzelené dreviny rástli tak tesne vedľa seba, že si pripadala, akoby plávala oceánom ihličia. Ako sa tak predierala hustým porastom, zistila, že stráca sily a zmocňuje sa jej zúfalstvo. Ustavične sa jej podlamovali kolená a nedokázala sa sústrediť na terén pred sebou. Dotkla sa rany na hlave a uvedomila si, že poriadne krváca. Krv jej stekala po čele až do očí.

Ďalej sa brodila cez more stromov, ale vedela, že nemá ako uniknúť psom. Z rán na ramenách a na nohách jej v návaloch vystreľovala bolesť. Musela si utrieť krv z očí, aby videla, kam ide. Pichľavé konáre boli také hrubé a vysoké, že jej zakrývali výhľad na mesiac aj na hviezdy. Tak sa ponáhľala, že jej pod nohami praskali halúzky, a hoci za normálnych okolností by nerobila taký hluk, teraz jej to bolo jedno. Musela utekať ako ešte nikdy. No aj keď sa krčila a bežala pomedzi stromy, stále počula hlas divokého chlapca: Nadlho im neutečieš! Chcela sa obrátiť a bojovať s nimi, ale keby ju chytili v tom hustom poraste, nevidela by, odkiaľ útočia. Určite by ju zabili. Nesmie sa zastaviť.

Odrazu vybehla z húštia, za ktorým sa rozprestieral otvorený priestor, a takmer spadla z útesu priamo do rozbúrených vĺn stupňovitého vodopádu. Zalapala po dychu, okamžite cúvla a chytila sa konárov.

Keď vykukla ponad okraj útesu, zistila, že nemá ako prejsť cez rieku. Útes bol privysoký a prúd priveľmi nebezpečný. Musíš sa správne rozhodnúť, pomyslela si. Vedela, že sa musí schovať, no momentálne jej nezostávalo nič iné, než zamaskovať svoj pach.

Pokračovala v ceste pozdĺž útesu, ktorý sa zvažoval k rieke.

Len čo zišla pod vodopád, pokúsila sa čím skôr prebrodiť cez úsek, ktorý vyzeral najbezpečnejší a najplytší. Ešte nebola v hlbokej vode a nevedela plávať. Namáhavo kráčala tokmi prudkej rieky, ktorá jej siahala po kolená, a snažila sa dostať na druhú stranu, aby unikla vlkodavom. Horská voda bola taká studená, až ju oziabali nohy. Prúd bol rýchly a silný. Keď sa cezeň brodila neistými krôčikmi, cítila, že pod chodidlami jej tancujú šmykľavé okrúhle kamene obrastené riasami.

Došla doprostred rieky. Voda jej obmývala stehná, a tak sa jej šliapalo čoraz ťažšie. Napriek tomu sa nevzdávala. Keď si už myslela, že sa jej podarí prejsť na druhý breh, prúd ju zrazu nadvihol a nedosiahla na dno. Stratila rovnováhu a padla do ľadovej vody. Zúfalo mávala rukami a kopala v snahe dotknúť sa dna, ale zmizlo jej spod nôh, lebo prúd ju strhol do hlbokej vody. Popritom, ako sa hádzala, skákala a horúčkovito lapala po dychu, celý čas kašľala a pľula. Prúd ju však neprestajne unášal k ďalšiemu vodopádu.

Vtom ju medzi dvoma obrovskými balvanmi vtiahol vír a vypľul ju na druhej strane. Pod vodou sa prekoprcla do tmavozeleného jazierka. Len čo sa vynorila nad hladinu, stihla sa aspoň raz nadýchnuť, kým ju znova strhla rozbúrená rieka. Opäť sa ocitla pod vodou a krútila sa v takom hlbokom víre, že v duchu sa už rozlúčila s tatkom. No potom narazila do členitej skaly. Pokúsila sa jej chytiť, ale divoký prúd ju okamžite zasa strhol. Vždy si o sebe myslela, že je silná, no v porovnaní s mocným tokom si pripadala ako mačiatko vo vode. Keď ju vodopád konečne vypľul do pokojných vôd, premočená a zablatená vyliezla von a zvalila sa na kamenistý breh. Bola úplne vyčerpaná.

Dostala sa na druhú stranu.

Vedela, že ak ju psy prenasledovali dolu prúdom, opäť po nej pôjdu. Musela vstať a bežať ďalej, ale nemohla sa donútiť k tomu, aby sa rozhýbala. Nedokázala ani zdvihnúť hlavu. Ľadová voda a rozbúrená rieka jej zo svalov vysali aj zvyšky síl. Nohy sa jej triasli. Ako tak ležala na mokrých kameňoch na kraji brehu, Biltmore, kde by bola konečne v bezpečí, sa jej zdal priďaleko. Mala pocit, že sa k nemu nedostane. Bola taká dobitá, že by sotva prešla zopár metrov, nieto ešte kilometrov, ktoré ju delili od cieľa. Mláčky medzi kameňmi, kde sa zvalila na zem, odrazu začali jedna po druhej tmavnúť. Bola jej príšerná zima.

Lámala si hlavu nad tým, či divoký chlapec leží so smrteľnými zraneniami tam, kde ho nechala, alebo stále bojuje s vlkodavmi. Možno im unikol. V mysli počula jeho hlas. Uteč! zvolal. Uteč! Serafína však nemohla utiecť. Nedokázala sa pohnúť.

Zaplavil ju pochmúrny pokoj. Čosi jej našepkávalo, aby zavrela oči a dala sa ním ovládnuť. Viečka jej zahalil závoj škaredých farieb. Cítila, že stráca vedomie. Aké jednoduché by bolo poddať sa. No vtom sa v jej srdci prebudila urputnosť. Vstaň! povedala si. Uteč! Dostaň sa domov! Usilovala sa rozhýbať, pozviechať či aspoň zdvihnúť hlavu.

Otvorila oči a žmúrila cez krv. Terén na druhej strane rieky bol rovný a nenáročný. Rástli tam paprade a brezy. Úplne sa líšil od brehu so skalnatými útesmi. Vtedy zbadala, že z tmy sa k nej blíži svetlo. Najprv sa nazdala, že ten dojem v nej vyvoláva ligotavá hviezda, lebo obloha bola jasná. Zrazu si uvedomila, že to svetielko nie je len jedno. Videla ich viac.

Bezradne sa pokúšala nadýchnuť a očakávala ďalší útok, ale aj keď jej myseľ zastieral strach, dúfala, že to môže byť pochodeň či lampáš a že si po ňu prišiel tatko – tak ako minule.

No potom zistila, že to nie sú mihotavé plamienky lampáša. Bol to iskrivý tanec živých tvorov, ktoré poletovali ponad rieku a mierili k nej.

Sú to svätojánske mušky? čudovala sa, keď sa priblížili.

Boli však jasnozelené, oveľa väčšie a ich krídelká v letku žiarili nazeleno a nabielo ako krídla svetielkujúcich motýľov.

Aha, už mi je to jasné, pomyslela si s úsmevom. Sú to nočné motýle.

Všetky boli svetlozelené a žiarili vo svite mesiaca. Mihali sa ich tam stovky, akoby ponad rieku letel celý roj. Jemne a takmer nečujne trepotali krídelkami, za ktorými sa im tiahli dlhé chvosty.

Svojho prvého nočného motýľa našla v záhradách panstva v jednu noc uprostred leta. Bola ešte malá, ale pamätala si, ako čarovne žiaril v tme presvetlenej svitom hviezd, keď ho držala v otvorenej dlani, a ako ticho mával krídlami. No bolo zvláštne vidieť ich tak veľa naraz. Vari sa jej to iba zdá? Je spomienka na dávny polnočný zážitok znakom blížiacej sa smrti?

Kým ich však z diaľky pozorovala, uvedomila si, že sa len tak nevznášajú. Leteli po prúde rieky, akoby sa chceli dostať k miestu, kde sa vlieva do ďalšej rieky, a tú budú potom nasledovať cez hory až k moru. Odchádzali odtiaľto. Presne ako vtáky.

Vtom k nej z útesu na druhom brehu rieky doľahol brechot vlkodavov. Znova si po ňu prišli.

Keď zmizol posledný nočný motýľ, Serafína sa usilovala zdvihnúť na zoslabnutých rukách, lenže nemala dosť síl. Pokúsila sa pokrčiť nohy, ale márne.

Bola si však istá, že motýle nevidela pre nič, za nič. Určite na to existoval nejaký dôvod.

Poobzerala sa a hľadala si úkryt. Všimla si brezový háj, ktorý bol od nej vzdialený niekoľko desiatok centimetrov. Snažila sa prísť na to, ako sa tam dostane, keď v tme zbadala lesknúce sa oči.

Nepribližovali sa k nej, iba ju sledovali.

Serafína od nich neodvrátila zrak a usilovala sa dýchať pokojne.

Najprv si myslela, že zle určila polohu psov, ktoré už prešli cez rieku a práve ju obkľučovali. No vlkodavy mali prenikavé čierne oči – a tieto boli zlatistohnedé.

Zaplavila ju úľava.

Vedela, kto to asi je.

„Potrebujem tvoju pomoc,“ šepla.

Pri pohľade na to, čo sa vynorilo z lesa, ju však premkol strach. Mierila k nej puma, ktorú v živote nevidela. Bola mladá, mala tmavú srsť a vyzerala mocná, nebojácna a hladná. Tohto tvora určite neočakávala.

Serafína sa snažila brániť, ale nemalo to zmysel. Šelma ju mohla poľahky zabiť.

No keď sa predsa len pokúšala prísť na to, ako by s neznámym zverom mohla bojovať, spomedzi stromov vyšla druhá puma.

Uľahčene si vydýchla. Bola to silná dospelá samica, ktorú dobre poznala.

Keď bola Serafínina mama v zvieracej podobe, pripadala jej krajšia než kedykoľvek predtým. Mala hustú svetlohnedú srsť a veľké laby. Silné svaly naznačovali, že má za sebou množstvo lovov. Jej tvár vynikala krásou, ku ktorej prispievali aj bystré zlatisté oči.

„Som taká rada, že si tu, mami,“ povedala Serafína. Prekvapilo ju, aký má zúfalý a plačlivý hlas.