Srdcu nerozkážeš – Keď príde láska

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Srdcu nerozkážeš – Ten chalan je môj!

Srdcu nerozkážeš – Nová láska na obzore

Veronika Kabátová

Srdcu nerozkážeš – Keď príde láska – e-kniha

Copyright © Fragment 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Obsah

1 / Silvester

2 / Keď sa plnia s ľ uby

3 / Prískokom vpred!

4 / Straty a nálezy

5 / Milk and toast and honey

6 / More

7 / Horím, horíš, horíme

1 / Silvester

„P ozóóór… teraz!“ skríkol Lukáš.

„Desať, deväť, osem, sedem, šesť, päť,“ začali sme pomaly odratúvať. „… štyri, tri, dva, jeden, uáááááá!“ a skáčeme od radosti a kričíme, až sa hory otriasajú. Nuž čo, veď sme v horách, či vlastne v lese!!! Všetci sme u Petra a oslavujeme Nový rok. Peter býva v podstate hneď pri lese. Jeho rodičia odcestovali do hôr, a tak pozval celú našu slávnu partiu z tretej A, aby sme spolu privítali Nový rok. A vítame ho, ako sa patrí. Sme tu dvanásti: Zuzka s Radom – s prestávkami chodia spolu už od prvého ročníka, ale Rado nie je z našej triedy, Martina – moja najlepšia kamarátka, Renáta – bývalá gymnastka – vlani chvíľu chodila s Martinom, Kristína – Lukášova nevlastná sestra, a Lenka – tichá a nevýrazná Kristínina kamoška. A z chalanov Peter – domáci pán, Adam – ten nechýba na nijakej akcii, je to výborný bavič, Stano – aj ten je všade, no že by bol bohvieaký bavič, to sa nedá povedať, Martin – ktorý dnes oslavuje prvé výročie vyrazenia predného zuba (na minulej oslave Nového roka to trochu prehnal…), a Lukáš – hlavný dodávateľ alkoholu na rôzne žúrky, lebo jeho oco vlastní veľkosklad či čo, takže môžeme uňho nakupovať pijatiku za omnoho nižšie ceny. No a, samozrejme, JA – Katka Dvořáková, študentka tretieho ročníka na gymnáziu, momentálne už dva roky bez chlapca (to znamená, absolútne voľná)! No nie je to tá najlepšia vizitka, ale nič s tým nenarobíte. Dosť bolo sentimentu, je tu nový rok a s ním aj nové nádeje!

„Pripravte si poháriky, priatelia!“ zakričí Martin a spolu s Adamom otvára šampanské. Chlapci začínajú nalievať. A prelievajú, takže sme všetci celí dolepení.

„Šťastný nový rok!“ obráti sa ku mne Martina, štrngneme si, nasleduje objatie a bozk na líce. A tak sa všetci vystriedame – štrngnúť, zaželať si všetko dobré, objať sa a pobozkať – a gratulácie sa trochu pretiahli, a tak sme nestihli vybehnúť za dom, aby sme videli začiatok ohňostroja. (Teda vybehnúť – oslavujeme už od šiestej, takže poniektorí sú radi, keď za ten dom vôbec dôjdu.) Krotili sme sa, veď odpadnúť pred polnocou by bolo trápne.

„To je krásne,“ zasnívala som sa pri pohľade na oblohu plnú farebných ornamentov. Vždy som dojatá (a keď mám trochu v hlave, tak to prežívam o dvesto percent intenzívnejšie).

„Ty si ešte nevidela ohňostroj?“ spýtal sa Adam, s ktorým sme ruka v ruke dobehli na koniec záhrady ako prví. A Adam nielenže cestou schytil mňa, ale aj fľašku, kde zostalo asi trištvrte šampusu.

„Si odporný!“ usmiala som sa a drgla doňho, až sa zapotácal.

„No, keď sa nad ním toľko rozplývaš … “ namietol, pustil mi ruku a chytil ma okolo pása.

„Veď je to predsa také krásne, nie? Alebo tebe sa to nepáči?“ pozrela som sa naňho. „A daj mi trochu glgnúť, súkromník…“ požiadala som o trošku alkoholu, ale vlastne som ani nemusela prosiť.

„Ahóóój!“ priletela za nami Naty a zavesila sa nám obom okolo krku. Má iba tielko a vzhľadom na to, že je asi mínus dvanásť stupňov, tak to nie je práve to najvhodnejšie oblečenie. Ja mám aspoň mikinu. (Inak Naty je Renáta – Renáta však znie veľmi neosobne, tak sme to skrátili. A znie to celkom dobre, pravda?!)

„Čože to tu máme?“ ihneď sa spýtal.

„Podľa toho, čo máš na mysli. Máme tu ohňostroj, tam máme susedov, potom sú tu ešte bublinky…“ začal vymenúvať Adam. „A potom tu máme jeden zvoniaci telefón…“ siahol do vrecka v mojej mikine a podal mi mobil. Tak zaujato som sledovala ohňostroj, že som ho ani nepočula.

„Vďaka,“ usmiala som sa naňho a na chvíľku som sa vzdialila.

„Ahoj, mami!“ povedala som do telefónu.

„Ahoj, miláčik, tak ja ti želám šťastný nový rok a nech ti v ňom všetko vyjde,“ kričala mama do telefónu, lebo sú spolu s ockom a nejakými známymi na silvestrovskej zábave a je tam dosť veselo.

„Aj ja ti želám krásny celý nový rok a veľa šťastia. Ako sa máte?“ vyzvedala som, lebo som začula, ako tam ocko niečo vykrikuje a mama sa smeje.

„Ve ľ mi dobre, je to tu skvelé… Len ocko sa nám trochu opil,“ smiala sa.

„Never mamke!“ začula som jeho hlas, lebo zobral mame telefón a obhajoval sa.

„Jasné , “ zachichotala som sa. „To je teda veľmi vtipné pozorovať (alebo skôr počúvať), ako sú rodičia podgurážení.

„A čo vy, všetko v poriadku?“ vyzvedala mama, keď si opäť vybojovala telefón.

„Hej, hej, je to výborné! Práve sa pozeráme na ohňostroj. Tak sa teda zabávajte a pápá zajtra,“ rozlúčila som sa.

„Tak ahoj,“ pozdravila. Telefón som si vopchala naspäť do vrecka a vrátila sa k ostatným na našu pozorovateľňu. Už to nie je iba pozorovateľňa, lebo niekto objavil, že sneh, ktorého je tento rok požehnane, sa krásne lepí a začala sa polnočná guľovačka na život a na smrť.

„Tu máš!“ trafil ma Peťo rovno do tváre, skôr ako som sa stihla spamätať. Chvíľu som stála ako omráčená, ale potom som sa za ním rozbehla a cestou som hodila jednu guľu do Martina, ktorý ešte nestačil zaregistrovať, že vypukla snehová vojna. Potom som to schytala od Stana. Vôbec som si ho nevšimla, lebo sa šikovne skrýval za Martinou… No jednoducho triafa každý do každého a poriadne sa vybláznime. Nakoniec všetci vyzeráme ako snehuliaci (aj keď Martina vedie – to pitie jej už stúplo do hlavy, a prv než sa stihla zohnúť po ďalšiu guľu, tak ich schytala päť).

„Mňa to už nebaví, poďte domov,“ ponosovala sa.

„A mne začína byť zima. Idem s tebou,“ pridala sa k nej Naty, chytili sa za ruky a zamierili k domu.

„Počkajte na nás!“ zakričali Martin s Lukášom a rozbehli sa za nimi. Tie dve sa však rozhodli, že im ujdú, a tak sa nám naskytlo dokonalé divadlo. To je lepšie ako kino! Martinine nohy idú každá na inú stranu, vlečie sa za Naty ako kus handry; lietajúci Luky vyzerá tiež úžasne vtipne (lieta doslova a do písmena – máva rukami a vyskakuje).

„A zase som ťa dostal,“ jasal Peter, ktorý ma v nestráženej chvíli, keď som pozorovala tých bláznov, trafil asi z dvoch metrov do chrbta. To však netušil, že po celý čas držím v rukách už poriadne tvrdú guľu. Prudko som sa obrátila a hodila ju doňho. A to by bolo, keby som ho z dvoch metrov netrafila.

„Odplata!“ zakričala som a bežala som skryť sa za Adama.

„Tak to si uhádla, moja milá, skrývať sa za mňa…“ zaprotestoval, ale márne. Držím sa jeho bundy ako kliešť.

„Toto nebude zadarmo,“ pohrozil mi, ale nezostalo mu nič iné, len sa pridať na moju stranu a bojovať, keď sa nechcel zmeniť na snehuliaka.

Ešte chvíľku sme sa takto bláznili, ale potom nás už fakt začali oziabať ruky (aspoň ja mám ruky ako kus ľadu, že si ich nemôžem strčiť ani do vreciek).

„Ja už idem…“ zodvihla som zo zeme fľašu a zamierila na severovýchod, späť do domu. Táram, absolútne netuším, ktorým je to smerom. A už vôbec to nemienim zisťovať …

„Kam si sa vybrala s tou fľašou?“ rozbehol sa za mnou Adam so Stanom a Kristínou v pätách.

Len čo sme dorazili k Peťovmu domu (jednoducho domov), zmizla som v kúpeľni, kde som si pod prúdom studenej vody rozmrazovala ruky.

„Ručičky moje, no tak, vydržte, bude to dobré , “ prihováram sa sama sebe a pozerám sa na seba v zrkadle. Tá guľovačka mi dala zabrať. Vlasy mám zvlnené, rozstrapatené a napoly mokré… Ešteže už nemám tie krátke, to by bolo besné! Na zédeeške som mala vlasy pod plecia a od prírody svetloplavej farby. V prvom ročníku som sa dala ostrihať a zafarbila som si ich na ryšavo. Po roku sa mi to zunovalo a vlasy mám znovu svetlohnedé a po plecia. A som spokojná. Nemám s tým toľko roboty. Schytila som prvý hrebeň, čo som našla, vyčesala som sa (v predklone, už sa mi začína pomaly krútiť hlava, to nie je dobré), hrebeň som umyla a vrátila na miesto… Potom si vlasy už iba prehrabnem a je to o. k. A na rad prišlo rozmazané oko… Nie je to také zlé, hneď som s tým hotová a m ôžem znovu vyraziť do víru hlasných novoročných osláv.

Len čo som vyšla z kúpeľne, začula som tóny pesničky z Pomády. Héééj!! To je naša najobľúbenejšia! Tú si musíme pustiť na každej akcii. Utekám a cestou si vyzliekam mikinu. Vbehnem do obývačky, ktorá sa medzitým zmenila na tanečný parket. Nabehla som medzi ostatných a zapojila som sa do spoločných tanečných kreácií (už ako druháci sme si vymysleli špeciálne figúry na jednotlivé pesničky a veľmi radi si ich osviežujeme). Čo mi pripomenie, že sa tiež potrebujem osviežiť… Len čo dohral posledný tón z Pomády, odtancovala som do kuchyne, ktorá je spojená s obývačkou, a otvorila som chladničku. Našla som džús z červeného pomaranča, opláchla som prvý pohár, ktorý mi prišiel pod ruku a naliala som si. Mňam, toto mi fantasticky uhasí smäd!

„Ale, ale, čo to tu vidím?!“ za chrbtom sa mi ozval Lukáš. „Hádam sa nám tu nenalievaš nealkoholickými nápojmi?“ privoňal k poháru, a len čo zistil, že mám len džús, žaloval to ostatným. „Ona pije džús!“

„Ten je proti smädu! Nie, neber mi ho!“ bránim sa. Len čo to Lukáš dopovedal, ostatní pribehli so slovami: „No to hádam nie!“ Peťo, Naty a Stano sa zhodli na tom, že si na ten nový rok musíme bezpodmienečne ešte raz pripiť. Pripojila som sa (vlastne mi naliali bez pýtania), ale našťastie mám iba malý pohár. Ako vraví jedno múdre príslovie – alkohol v malých dávkach neškodí v akomkoľvek množstve! To však neplatí na Martinu. Tá tých malých dávok mala zrejme priveľa, a tak ju Naty pre istotu uložila v Petrovej izbe, lebo bola vraj hrozne ospanlivá a začínalo jej byť zle. Vedľa postele jej dali vedro, pohár čistej vody a uterák – pre ňu sa oslava skončila. Naty však tvrdila, ako jej Martina sväto-sväte sľubovala, že istotne ešte medzi nás príde. Keď som sa na ňu šla pozrieť, spala ako drevo. A vedro bolo našťastie prázdne. Chvíľu som sedela na kraji postele, ale potom som ju prikryla a vrátila sa medzi ostatných.

Sadla som si na gauč, vzala si zo stola misku s čipsami a mobil (svoj mobil) a čítala som si prijaté správy. Prvá je od Aly – to je moja kamoška ešte zo základnej školy. Praje mi šťastný nový rok, nech sa mi darí a tak – klasika. Odpoviem jej v rovnakom duchu, vezmem si zopár lupienkov a otvorím ďalšiu. Od Tomáša, môjho bývalého chalana. Chodili sme spolu v prvej triede, ale potom sme sa rozišli. On sa asi pol roka tváril urazene, ale teraz si na mňa raz za päť mesiacov spomenie a vyzvedá, či s niekým chodím, alebo či by som sa nechcela k nemu vrátiť. Tak trochu mi hrá na city a pripomína mi, ako nám bolo spolu dobre… Lenže ja nechcem. Už sa to raz skončilo. Hrozne žiarlil a tým ma obmedzoval. A tak mu raz za päť-šesť mesiacov odpoviem, že sa mi to nevidí ako dobrý nápad. Niekedy napíšem, že práve začínam nový vzťah (hoci to, BOHUŽIAĽ, nie je ani trochu pravda), a inokedy, že ma už nebaví mu to večne opakovať. A keďže je táto esemeska znovu ladená trochu ako žiadosť o novú šancu, tak mu zaželám veľa lásky v novom roku. Lásky, ktorú mu ja už dať nemôžem (a vlastne ani nechcem).

„Ako sa to tváriš?“ priskočila ku mne na gauč Naty a polovička misky s lupienkami sa mi vysypala do lona. Super!

„Ále, odpovedám na esemesky,“ poinformovala som ju a pozbierala som čipsy.

„Niečo dôležité?“ vyzvedala.

„Nie, nič , “ pokrútila som hlavou a pretrela si oči, lebo ma už ťahá do postele.

„Ále, ále, tak takto to nepôjde. Poď si vypiť, lebo mi tu zaspíš!“ rozkázala. A ja ihneď vstanem, lebo inak by som začala rozmýšľať o veciach, na ktoré nechcem myslieť, a bude to horšie ako lepšie. Hodila som mobil na stôl a vzala si z tašky škatuľku cigariet.

„Pôjdeš so mnou?“ spýtala som sa Naty.

„Že váhaš!“ súhlasila nadšene. „Ale najprv si na to vypijeme, nie?“ chytila ma za ruku a viedla do kuchyne. Tam som prevzala iniciatívu ja, naliala nám jednu vynikajúcu pijatiku (a džús to nie je) a podala Naty pohárik.

„Tak, na čo si pripijeme?“ spýtala som sa.

„Hmmmmmm… Tak, hoci na nás?“ navrhla. Je to síce otrepané, ale prečo nie?

„Na nás a na to, aby každý deň bol takýto super!“ doplnila som ju so zvýšeným hlasom, lebo vedľa bola dosť hlučná spoločnosť. A keď si pripíjame, mali by sme sa počuť, pravda?!

„Hej, presne! Tak…“ významne zdvihla pohárik, štrngli sme si (pochopiteľne, zoči-voči) a potom sme to do seba šupli. Musím sa priznať, že aj keď už dávno nie som nijaký amatér, neviem to do seba naliať na ex bez kašľania. Tá hlúpa záklopka v hrdle sa mi vždy zatvorí.

„Uf!“ vydýchla som si, čo Naty neuveriteľne pobavilo.

„Tváriš sa, akoby ťa mučili!“ zasmiala sa.

„No, veď je to pravda!“ smejem sa s ňou. „Tak a teraz mám chuť na tú cigaretku,“ dodala som.

„No dobre, skočím ešte na záchod a potom pôjdeme.“

„Fajn,“ prikývla som a šla za ostatnými na náš improvizovaný parket.

„ …  Neděkujem , vypadněte , vážně toho bylo dost !“ kričím slová pesničky spolu s Kodymom (Robertom Kodymom) a ostatnými (spolužiakmi). Je to veľmi príjemné raz za čas si zavrieskať na plné hrdlo. Na parkete sú Krista, Lenka, Peťo, Adam a Lukáš. No a ja. Zuzka s Radom sa niekam vyparili (asi si chceli zaželať šťastný nový rok niekde osamote a pekne v pokoji). Martina už asi hodinu spí a Stano niekam zmizol hneď po polnoci. To však nikoho neprekvapuje. On má zase tie svoje dni (a je horší ako my baby). My máme tie naše nálady raz za mesiac, on ich má dva razy do týždňa!!! Nikto nevie, kedy to naňho príde, nikto nevie, kedy ho to pustí. A nikto to už ani nerieši.

„ Zlatý tele slibujete , dáte ohlodanou kost … “ spievame a žmurkáme na seba s Lukym, zatiaľ čo na tanečnom parkete až neuveriteľne vyvádzame. Krista je už slušne nacenganá a v našom crazy dance vyniká – usiluje sa za každú cenu uplatniť brušné tance, ktoré ju naučila teta (čo brušné tance vyučuje), a spolu s Wanastovkami to vyzerá poriadne bláznivo. A tak tancujeme okolo rozbláznenej Kristíny. Vždy bola trochu strelená, ale s pribúdajúcimi rokmi je čoraz strelenejšia. Je s ňou aspoň zábava.

„Daj tam niečo iné … “ zakričal Lukáš na Martina, ktorý sa prehraboval v kope (megakope) cédečiek pri veži.

„A čo?“

„Niečo, čo ti prvé príde pod ruku…“ kývol rukou Luky, kým skúmal Lenkin prívesok na retiazke. Martin si s tým hlavu nelámal a dal tam Robbieho a jeho slaďák Angels . No, tak aby som radšej šla, kým sa im tu rozplačem. Zvrtla som sa a šla som sa pozrieť na našu výstavu alkoholu. Je tu toho veľmi veľa. Alebo skôr bolo… No celkom sme to roztočili. Nuž čo, raz za rok… Vybrala som si jednu peknú žltooranžovú fľašu, a len čo som si glgla, Adam ma chytil okolo pása.

„Kto nám to tu maškrtí?“ zobral mi z ruky fľašu a tiež si dal. Ten chalan je všade!

„Iba testujem kvalitu… Robím to, samozrejme, len na zdravie vás ostatných,“ odvetila som pohotovo.

„Takže zdravie?! Tak to musím otestovať aj ja,“ rozosmiala som ho a znovu sa napil. Ponúkol mi ešte raz, no pokrútila som hlavou.

„Smiem prosiť?“ spýtal sa, keď už pomaly mierime na parket.

„Tak pros…“ posmelila som ho a našpúlila pery.

„No toto, tak ona by sa dala prosiť!“ zvolal a pretočil ma. Otočka je asi to jediné, čo sa na tanečnej poriadne naučil (ako sám tvrdí). Chytila som ho okolo krku, on mňa okolo pása a začali sme tancovať. Odrazu niekto dostal skvelý nápad – zhasnúť, a tak sem prúdi len svetlo z kuchyne od drezu. Ideálne. A toto je úžasná pesnička. Robbieho síce dáko nezbožňujem, ale túto skladbu si vždy rada vypočujem. A keď akurát nesedím sama na gauči, tak to jednoducho nemá chybu.

Netancujem iba ja s Adamom, objavila sa aj Zuzka s Radom. No a Naty, ktorá sa vrátila zo záchoda, ukoristil Martin a teraz si niečo šepkajú.

„S tebou aj tak tancujem najradšej,“ pošepol mi Adam do vlasov a ľavou rukou ma pohladkal po chrbte. Trochu som sa k nemu pritúlila (no čo, sme spolužiaci a kamaráti), čo ho evidentne povzbudilo, a tak tou rukou šmátralkou zablúdil nižšie. A potom mi strčil ruku do zadného vrecka na rifliach, vytiahol škatuľku cigariet, prestal tancovať a s obrovskými otáznikmi v očiach sa na mňa pozrel. Pokrčila som iba plecami a on škatuľku vrátil tam, kde ju našiel. Ruku tam už nechal tiež. (No čo, viem, čo robím. Mám to pod kontrolou.) Po chvíli mu to predsa nedá.

„Myslel som si, že nefajčíš . “ Musím trochu zakloniť hlavu, aby som naňho videla, lebo je o dosť vyšší ako ja a ešte keď stojí takto blízko, akoby som stála pod rozhľadňou.

„Veď nie…“ pozriem sa mu do očí. Trochu síce klamem, ale ani nie veľmi. Normálne fakt nefajčím, ale keď je nejaká akcia, tak v poslednom čase väčšinou neodolám pokušeniu. Nerobila by som z toho problém, lebo si dám väčšinou iba dve, tri a potom zase dva mesiace nič.

„A nedáme si teda jednu?“ pošepkal mi o chvíľu. A to ma riadne prekvapilo, lebo jeho som fajčiť ešte nikdy nevidela.

„Myslela som si, že nefajčíš … “ použila som jeho slová.

„Veď ani nie,“ usmial sa.

„Tak ideme?“ mrkla som naňho a zahryzla si do spodnej pery. Ani mi neodpovedal, chytil ma za ruku a ťahal pred dom.

„Bŕŕŕ, to je kosa…“ striasol sa Adam, len čo sme vyliezli na terasku pod pergolou. „Tebe nie je zima?“ pozrel sa na mňa.

„Ani trochu,“ povedala som hrdinsky, hoci mi stoja všetky chlpy na rukách.

„Nevrav…“ neverí mi. A celkom oprávnene. Mám iba bedrové džínsy a tielko.

„Fakt nie, mňa zohrieva mladosť , “ odvetila som s úsmevom.

„Hej, mladosť! Potom dobre,“ poznamenal trochu ironicky, lebo on už má tri týždne osemnásť. To ja si musím ešte štyri mesiace počkať. Tiež sa mi to blíži…

Adam sa načiahol ku mne do vrecka po škatuľku, ale plesla som ho po ruke. Nie tak rýchlo, kamoško.

„Ja sama, ak dovolíš , “ dívam sa mu do očí, a keďže stojí tesne pri mne, úplne cítim, ako z neho sála teplo. Ten pohľad však dlho nevydržím a prekĺznem mu popod ruku opretú o stenu.

„Ja si radšej skočím po tú mikinu. Ono to s tou mladosťou nie je také horúce,“ ospravedlním sa a bežím po schodoch na poschodie do obývačky po mikinu. Keď otvorím dvere, zistím, že situácia sa takmer nezmenila – polotma, pomalá hudba a tancujúce páry. Iba Naty s Martinom si už nešepkajú a k tancu sa pridali ešte Luky s Lenkou. Svoju mikinu nikde nevidím, tak schmatnem prvú vec, ktorá mi príde pod ruku. Vonku na svetle zistím, že to je sveter niektorého z chalanov. Vidím ho však prvý raz, tak neviem odhadnúť, komu patrí. Naty, ktorá ma celý čas pozoruje, zakývam, keď zatváram dvere a bežím dole. Cestou sa zastavím ešte na záchode. Predsa mám už dlhšie nutkanie…

Adam je veľmi zvláštny človek. Poznám ho už dva a pol roka, ale ešte vždy je pre mňa záhadou. Sú ľudia, v ktorých čítam ako v knihe, ale on medzi nich ani omylom nepatrí. A asi nikdy ani nebude. Je to sympatický chlapec, s ktorým sa človek nikdy nenudí, lebo má vždy čo povedať. Ustavične vtipkuje, ale z ničoho nič sa zmení a tvári sa vážne, rieši prinajmenšom otázky života a smrti. O chvíľku je to však opäť Adam, ktorý si strieľa z každého, koho stretne. V podstate nikto nemá šancu vyznať sa v ňom. A najmä, nikto nikdy nevie, čo si myslí.

Otvorila som dvere na terasu, ale Adam tam už nie je. Že by sa šiel poprechádzať? Alebo je v záhrade za rohom? Oblečiem si ten niečí sveter a iba v teniskách sa vyberiem do záhrady za dom. Usilujem sa ísť v stopách, ktoré sme vyšliapali, keď sme sa boli pozrieť na ohňostroj, lebo v štyridsaťcentimetrovom snehu sa mi brodiť veľmi nechce. A celkom sa mi darí, keď si uvedomím, že som toho dosť popila…

„Tak tu ste!“ zvolala som, keď som na konci záhrady na kopci zbadala dve postavy. Tá druhá je Peter.

„Teda, vy dvaja ste na mňa s tou cigoškou nepočkali, čo? To sa robí?“ hnevám sa naoko, lebo obidvaja majú už viac ako polovicu vyfajčenú.

„Ježiš, prepáč, ale ja si dám s tebou pokojne ešte jednu,“ ponúkne sa Peťo a zatlačí tú nedofajčenú. Musel prísť chvíľku po tom, čo som odišla. A odlákal mi spoločníka tanečníka. Adam pre istotu mlčí, iba si ma pozorne premeriava.

„Nie, to nemusíš. Šetri si pľúca!“ plesla som ho po hrudi. „Ja si vystačím aj sama,“ dodala som, kým Adam mi podal cigaretu.

„Mňa sa tak rýchlo nezbavíš. S tebou som si ešte nikdy nedal cigu. Nesmieš ma odmietnuť , “ rozhodol sa.

„Že si to ty…“ podala som mu zo škatuľky, mojej škatuľky, ktorú momentálne držal Adam, tiež jednu. A keďže je prilenivý na to, aby hľadal zapaľovač, dovolí mi pripáliť si od neho. Cítim, ako ma pozoruje, a tak zdvihnem oči a ten pohľad mu opätujem. Dívame sa navzájom do očí asi z desaťcentimetrovej vzdialenosti a atmosféra by sa dala krájať. Len čo sa mi cigareta rozhorí, sklopím oči a vzdialim sa.

„Nevrátime sa?“ navrhne Peter, ktorý sa trasie od zimy.

„Ja by som tu ešte zostala, mne sa tu páči. Je tu super výhľad na mesto…“ poznamenala som bez toho, že by som sa naňho pozrela. Opieram sa o plot (a Adama) a pozorujem osvetlené mesto pod nami, žltý sneh, užívam si túto mrazivú silvestrovskú noc. A aby bola idylka stopercentná, nebo nad nami je posiate hviezdami. Chytá ma z toho depresia. Keď človek pozoruje takúto nádheru, odrazu si uvedomí, čo všetko má a čo mu chýba, čo potrebuje. Zhlboka som sa nadýchla, aby som to vstrebala, nasala do seba. Mlčíme všetci traja (čo je u Peťa výkon – tomu sa väčšinou ústa nezastavia po celý deň, prípadne i v noci). Stojíme vedľa seba, fajčíme a musí byť na nás dokonalý pohľad. To božie ticho preruší až Lenka.