Letopisy Narnie

Poslední bitva

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

C. S. Lewis

Narnie – Poslední bitva – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Posledn í bitva

„Co živ jsem, ještě nikdy jsem nespat řil na obloze vepsány tak strašlivé věci, jaké se tam každé noci objevují od chvíle, kdy se zapo čal tento rok,“ řekl kentaur Stověd.

A skutečně, když jsou Jill a Eustace s velikým trhnutím vrženi do Narnie, najdou tam vš echno ve strašlivém zmatku a pochybách. Vytáčka, nejchytřejší, nejošklivější a nejvrá sčitější z opičáků, přesvědčil chudáka dů věřivého osla Zmatlíka, aby si oblékl lví kůži a předstíral, že je Aslan. Když tedy „Aslan“ začne vydávat strašlivé rozkazy, zvířata a trpaslíci sami nevědí , co mají dělat a komu věřit. Tirian, král Narnie, musí jednat rychle, než budou zvířata docela zkažená a harmonie krá lovství nenávratně zničena. Jaké je to ale radostné překvapení, když se k Jill a Eustacovi př ipojí i Petr, Edmund a Lucie, aby pomohli Tirianovi ve velké bitvě, která navěky rozhodne o osudu kdysi slavného království Narnie.

Toto je sedmé a poslední dobrodružství vzrušujících letopisů Narnie.

V edici Letopisy Narnie vychází také:

Čarodějův synovec

Lev, čarodějnice a skříň

Kůň a jeho chlapec

Princ Kaspian

Plavba jitřního poutníka

Stříbrná židle

C. S. Lewis

Poslední bitva

The Last Battle

Copyright © C. S. Lewis Pte Ltd., 1956

Inside illustrations by Pauline Baynes; copyright © C. S. Lewis Pte Ltd., 1956

Cover art by Cliff Nielsen; copyright © C. S. Lewis Pte Ltd., 2002

ISBN 0-00-711-554-7

The Chronicles of Narnia®, Narnia® and all book titles, characters and locales original to The Chronicles of Narnia are trademarks of C. S. Lewis Pte Ltd.

Use without permission is strictly prohibited.

www.narnia.com

www.facebook.com/fragment.narnie

Published by Fragment under license from the C. S. Lewis Company Ltd.

Z anglického originálu The Last Battle

přeložila Veronika Volhejnová.

Redakční úprava Vladana Hallová

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Technická redaktorka Alena Suchánková

Vydalo nakladatelství Fragment v Praze roku 2016 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 23 131

Sazbu zhotovilo Grafické a DTP studio Fragment

Translation © Veronika Volhejnová , 2006

Všechna pr áva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemn ého souhlasu majitelů práv.

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

ISBN tištěné knihy 978-8 0-253-2330-4 (3. vydání , 2016)

ISBN e-knihy 978-8 0-253-2698-5 (1. zveřejnění )

Obsah

1. U jezera Kotel

2. Králova zbrklost

3. Opičák v celé své slávě

4. Co se té noci stalo

5. Jak králi přišla pomoc

6. Úspěšné noční dílo

7. Převážně o trpaslících

8. Zprávy, které přinesl orel

9. Velké shromáždění na Stájovém kopci

10. Kdo půjde do stáje?

11. Události dostanou spád

12. Za dveřmi stáje

13. Jak se trpaslíci nechtěli nechat doběhnout

14. Na Narnii padá noc

15. Ještě výš a ještě dál

16. Sbohem Zemi stínů

Kapitola 1
U jezera Kotel

Za posledních dnů Narnie, daleko na západě, za Planinou lucerny a velmi blízko k Velkému vodopádu, žil jeden opičák. Byl tak starý, že si nikdo nepamatoval, kdy se do těch míst přistěhoval, a byl to ten nejchytřejší, nejošklivější a nejvrásčitější opičák, jakého si umíte představit. Měl malý domek ze dřeva a se střechou z listí ve vidlici větví obrovského stromu a jmenoval se Vytáčka. V téhle části lesa bydlelo jen velice málo mluvících zvířat, lidí, trpaslíků, zkrátka veškerých rozumných tvorů, ale Vytáčka měl jednoho souseda a kamaráda – osla jménem Zmatlík. Oba tvrdili, že jsou kamarádi, i když podle toho, jak to mezi nimi chodilo, byste asi řekli, že je Zmatlík Vytáčkův sluha, a ne kamarád. Oddřel veškerou práci. Když šli spolu k řece, Vytáčka naplnil velké kožené vaky vodou, ale zpátky je všechny nesl Zmatlík. Když potřebovali něco ve městech ležících dál na řece, byl to zase Zmatlík, kdo vyjel s prázdnými košíky na zádech a vracel se s košíky plnými a těžkými. A to nejlepší, co Zmatlík přivezl, snědl vždy Vytáčka – říkal totiž: „Víš, Zmatlíku, já přece nemůžu jíst trávu a bodláčí jako ty, tak je jen spravedlivé, abych si to vynahradil jinak.“ A Zmatlík vždycky odpověděl: „Ano, Vytáčko, jistě, já to chápu.“

Zmatlík si nikdy nestěžoval, protože věděl, že Vytáčka je mnohem chytřejší než on sám, a myslel si, že je od Vytáčky moc hezké, že se s ním vůbec kamarádí. Když se občas Zmatlík přece jen pokusil s něčím nesouhlasit, Vytáčka ho vždycky usadil: „Poslyš, Zmatlíku, já vím líp než ty, co se musí udělat. Víš přece, že nejsi chytrý.“ A Zmatlík pokaždé souhlasil. „Máš úplnou pravdu, Vytáčko. Je to tak, já nejsem chytrý.“ Pokaždé si jen povzdechl a udělal to, co chtěl Vytáčka.

Jednoho rána začátkem roku šli spolu po břehu Kotle. Kotel je veliké jezero těsně pod skalami na západním konci Narnie. Velký vodopád do něj padá s hlukem podobným věčnému hřmění a na druhé straně z něj vytéká narnijská Velká řeka. Díky vodopádu jezero neustále tančí, bublá a pění, jako by se vařilo – proto se také jmenuje Kotel. Nejživější je začátkem jara, když vodopád zesílí sněhem tajícím na horách za hranicemi Narnie, v Západní pustině, odkud řeka přitéká. A jak se ti dva teď dívali do Kotle, Vytáčka náhle ukázal tmavým hubeným prstem a řekl:

„Koukej! Co to je?“

„Co co je?“ divil se Zmatlík.

„Tamto žluté, co zrovna slétlo dolů s vodopádem. Koukej! Támhle to je, plave to na vodě. Musíme zjistit, co je to.“

„Musíme?“ řekl Zmatlík.

„Samozřejmě, že musíme,“ pokýval Vytáčka. „Mohlo by to být něco užitečného. Tak honem, skoč hezky do jezera a vylov to. Pak si to pořádně prohlédneme.“

„Skočit do jezera?“ opakoval Zmatlík a dlouhé uši mu zaškubaly.

„No a jak bychom to jinak vylovili?“ řekl opičák.

„Ale – ale,“ namítal Zmatlík, „nebylo by lepší, kdybys tam skočil ty? Víš, ty přece chceš vědět, co to je, a já moc ne. A taky máš ruce. Chytat věci umíš právě tak dobře jako člověk nebo trpaslík. Já mám jenom kopyta.“

„Tedy, Zmatlíku,“ prohlásil Vytáčka, „tohle bych si o tobě nepomyslel. Neřekl bych do tebe, že něco takového vůbec vyslovíš.“

„Proč, co jsem řekl špatně?“ ptal se osel zkroušeně, protože viděl, že Vytáčka je hluboce uražený. „Řekl jsem jen –“

„Chceš, abych do vody skočil já,“ zlobil se opičák. „Jako kdybys moc dobře nevěděl, jak jsou opice slabé na prsa a jak snadno se nachladí! No dobře. Já tam tedy skočím. Už tak je mi v tomhle ledovém větru zima. Ale skočím tam. A nejspíš umřu. Pak budeš litovat.“ A Vytáčka to říkal, jako by se měl každým okamžikem rozplakat.

„Prosím, ne, prosím, ne, prosím, ne,“ zanaříkal Zmatlík – napůl hýkal a napůl mluvil. „Tak jsem to vůbec nemyslel, Vytáčko, opravdu ne. Víš přece, jak jsem hloupý a jak nedokážu myslet na víc než na jednu věc zároveň. Docela jsem zapomněl, že jsi slabý na prsa. Samozřejmě, že tam skočím. Nesmí tě ani napadnout, že bys to udělal sám. Slib mi, že tam neskočíš, Vytáčko!“

Vytáčka tedy slíbil a Zmatlík se rozběhl – klapity klap, klapity klap – po skalnatém břehu jezera, aby našel místo, kde by mohl vlézt do vody. Nejen že byla zima, ale ani nebyla žádná legrace skočit do vířící a pěnící vody, a Zmatlík stál a třásl se celou minutu, než sebral odvahu to udělat. Pak ale za ním Vytáčka zavolal: „Možná bych to měl přece jen spíš udělat já, Zmatlíku.“ A když to Zmatlík uslyšel, řekl: „Ne, ne, slíbil jsi mi to. Už tam jdu,“ a skočil do vody.

Do tváře ho zasáhla veliká spousta pěny, naplnila mu tlamu vodou a oslepila ho. Na pár vteřin se potopil docela, a když zase vyplaval, byl úplně v jiné části jezera. Zachytil ho vír a unášel ho pořád dokola, rychleji a rychleji, až ho zanesl přímo pod samotný vodopád a síla vody ho stáhla dolů tak hluboko, že si už myslel, že nedokáže zadržet dech do chvíle, než se zase vynoří. A když konečně vyplaval a povedlo se mu aspoň přiblížit k té věci, kterou se pokoušel chytit, odplula od něj a dostala se pod vodopád a do hlubin. Když se zase vynořila, byla od něj mnohem dál než předtím.

Třebaže byl už skoro k smrti unavený, celý potlučený a zimou necítil nohy, podařilo se mu nakonec tu věc zachytit zuby. Vylezl z vody, stále to držel v zubech a ustavičně se mu do toho zaplétaly přední nohy, protože to bylo velké jako pořádná předložka ke krbu, velice těžké, studené a slizké.

Hodil to před Vytáčku na zem. Kapalo z něj, třásl se a snažil se zase popadnout dech. Opičák se na něj ani nepodíval, ani se nezeptal, jestli je v pořádku. Měl jiné starosti: Obcházel pořád dokola tu věc, rozkládal ji, poplácával a očichával. Náhle se mu v očích poťouchle zablesklo a řekl: „Je to lví kůže.“

„Í–á–á – vážně?“ lapal Zmatlík po dechu.

„Tak mě napadá… napadá… napadá,“ opakoval si pro sebe Vytáčka, protože velice soustředěně přemýšlel.

„To bych tedy rád věděl, kdo toho ubohého lva zabil,“ prohlásil po chvíli Zmatlík. „Měli bychom ho pochovat. Musíme uspořádat pohřeb.“

„Ale to nebyl mluvící lev,“ mávl prackou Vytáčka. „S tím si starosti dělat nemusíš. Nahoře nad vodopády, v Západní pustině, nejsou žádná mluvící zvířata. Ta kůže určitě patřila divokému, hloupému lvu.“

To byla mimochodem pravda. Lva zabil před několika měsíci v Západní pustině člověk – lovec – a stáhl z něj kůži. Ale to do tohoto příběhu nepatří.

„Ale i tak, Vytáčko,“ namítl Zmatlík, „i jestli ta kůže patřila jenom hloupému divokému lvu, neměli bychom ho stejně slušně pohřbít? Totiž – lvi jsou přece všichni takoví – no – takoví významní a tak. Kvůli – však ty víš, kvůli komu. Chápeš?“

„Nezačínej už zase přemýšlet, Zmatlíku,“ okřikl ho Vytáčka. „To není tvoje silná stránka. Uděláme z té kůže pro tebe pěkný zimní kabát.“

„To by se mi nelíbilo,“ couval oslík. „Vypadalo by to – totiž, ostatní zvířata by si mohla myslet – nebo vlastně já bych si připadal –“

„O čem to mluvíš?“ divil se Vytáčka a drbal se přitom na hlavě takovým tím podivným způsobem, jak to opičáci dělávají.

„Já myslím, že by to bylo neuctivé k velkému lvu, k samotnému Aslanovi, kdyby osel jako já chodil oblečený ve lví kůži,“ dokončil Zmatlík.

„Nezkoušej se se mnou hádat,“ prohlásil Vytáčka. „Co osel jako ty ví o těchhle věcech? Víš přece, že přemýšlet neumíš, Zmatlíku, tak proč mě nenecháš myslet za tebe? Proč se ke mně nechováš tak, jako se já chovám k tobě? Já netvrdím, že dokážu všechno. Já vím, že v některých věcech jsi lepší než já. Proto jsem tě taky nechal skočit do jezera – věděl jsem, že to dokážeš líp. Ale proč mi to nemůžeš oplatit, když jde o něco, co já umím a ty ne? To nesmím nikdy nic udělat? Buď fér. Přeber si to v hlavě.“

„No, tedy, když to bereš takhle…“ řekl Zmatlík.

„Já ti něco povím,“ pokračoval Vytáčka. „Nejlepší bude, když se pěkně svižně proběhneš kolem řeky až ke Kamennému Brodu a podíváš se, jestli tam mají nějaké pomeranče nebo banány.“

„Ale já jsem strašně unavený, Vytáčko,“ prosil oslík.

„Ano, ale jsi celý mokrý a je ti zima,“ odpověděl opičák. „Potřebuješ se nějak zahřát. A rychlý klus bude přesně to pravé. Kromě toho, dnes je v Kamenném Brodu trh.“ A tak Zmatlík samozřejmě souhlasil s tím, že poběží.

Sotva odkráčel, začal se Vytáčka kolébat pryč, občas po dvou a občas po čtyřech, až došel ke svému stromu. Vyšvihl se do koruny a přehupoval se z větve na větev až k svému domku. Celou dobu se usmíval a něco si pro sebe vykládal. Našel jehlu, nit a velké nůžky; byl to totiž chytrý opičák a trpaslíci ho naučili šít. Klubko niti (byla hodně tlustá, spíš provázek než nit) si strčil do tlamy, takže se mu tvář vyboulila, jako by cucal velikou karamelu. Jehlu vzal do pysků a nůžky do levé pracky. Potom ze stromu slezl a odkolébal se zpátky ke lví kůži. Přidřepl k ní a pustil se do práce.

Na první pohled mu bylo jasné, že lví tělo bude pro Zmatlíka moc dlouhé a krk moc krátký. Vystřihl tedy z těla notný kus a udělal z něj pořádný límec pro Zmatlíkův dlouhý krk. Odstřihl hlavu a límec všil mezi hlavu a plece. Na obě strany kůže přidělal tkaničky, aby se daly zavázat na Zmatlíkově hrudi a břiše. Tu a tam mu nad hlavou přelétl pták a Vytáčka pokaždé nechal práce a s obavami vzhlédl. Nechtěl, aby někdo viděl, co dělá. Žádný z ptáků, které zahlédl, ale nebyl mluvící pták, a tak to bylo jedno.

Pozdě odpoledne se Zmatlík vrátil. Neklusal, jen se trpělivě vlekl, jak to oslíci dělávají.

„Neměli žádné pomeranče,“ řekl, „a banány taky neměli. A já jsem hrozně unavený.“ Lehl si.

„Pojď si zkusit svůj krásný kabát ze lví kůže,“ vybídl ho Vytáčka.

„Ale dej mi s tou starou kůží pokoj,“ odsekl Zmatlík. „Zkusím si ho ráno. Teď jsem moc utahaný.“

„Ty ale jsi nevděčný, Zmatlíku,“ urazil se Vytáčka. „Jestli ty jsi utahaný, co jsem pak já? Celý den, zatím co ty jsi byl na příjemné osvěžující procházce po údolí, já se tady dřu, abych ti ušil kabát. Ruce už mám tak unavené, že sotva udržím nůžky. A ty neřekneš ani děkuju – a ani se na ten kabát nepodíváš – a je ti to jedno – a – a –“

„„Promiň, Vytáčko,“ okamžitě vyskočil Zmatlík, „moc se omlouvám. Choval jsem se strašně. Samozřejmě si ho moc rád vyzkouším. A vypadá prostě nádherně. Vyzkoušej mi ho hned teď. Prosím.“

„No tak dobře, stůj klidně,“ řekl smířlivě opičák. Kůže byla velice těžká a špatně se mu zvedala, ale nakonec, po dlouhém popotahování a postrkování a funění a oddechování ji na osla dostal. Uvázal ji pod Zmatlíkovým tělem, nohy kůže přivázal ke Zmatlíkovým nohám a ocas ke Zmatlíkovu ocasu. Velký kus Zmatlíkova šedého čumáku a obličeje bylo vidět otevřenou lví tlamou. Nikdo, kdo kdy viděl skutečného lva, by se tím nedal ani na okamžik oklamat. Ale kdyby někdo, kdo lva nikdy neviděl, pohlédl na Zmatlíka ve lví kůži, mohl by si ho možná se lvem splést, kdyby k němu nechodil moc blízko a kdyby nebylo zrovna moc dobré světlo a kdyby Zmatlík nezačal hýkat a neklapal kopyty.

„Vypadáš úžasně, úžasně,“ rozplýval se opičák. „Kdyby tě teď někdo viděl, myslel by si, že jsi sám Aslan, Velký lev.“

„To by bylo strašné,“ lekl se Zmatlík

„Ale nebylo,“ řekl Vytáčka. „Všichni by dělali, co bys jim řekl.“

„Ale já jim nechci nic říkat!“

„Ale představ si, kolik dobrého bys mohl vykonat!“ lákal ho Vytáčka. „Já bych ti samozřejmě radil, neboj se. Já už bych vymyslel, jaké rozumné příkazy máš dávat. A všichni by nás museli poslouchat, dokonce i sám král. Dali bychom v Narnii všechno do pořádku.“

„Copak teď všechno v pořádku není?“ divil se Zmatlík.

„Cože?“ vykřikl Vytáčka. „Všechno v pořádku – když nejsou pomeranče a banány?“

„No, víš,“řekl Zmatlík, „ono není mnoho takových – vlastně myslím, že nikdo kromě tebe – kdo o takové věci stojí.“

„Tak co třeba cukr?“

„Hm, ano,“ kývl osel. „To by bylo příjemné, kdyby bylo víc cukru.“

„Jsme tedy dohodnutí,“ pochvaloval si opičák. „Budeš se tvářit, že jsi Aslan, a budeš dělat, co ti řeknu.“

„Ne, ne, ne,“ bránil se Zmatlík. „Takové hrozné věci neříkej. To by nebylo správné, Vytáčko. Možná nejsem moc chytrý, ale tohle vím. Co by s námi bylo, kdyby se objevil skutečný Aslan?“

„Nejspíš by ho to potěšilo,“ odpověděl Vytáčka. „Třeba nám tu lví kůži poslal schválně, abychom to tady mohli napravit. Ostatně, on se stejně nikdy neukazuje. Dnes už ne.“

V tom okamžiku zaburácel veliký hrom a země se zachvěla malým zemětřesením. Obě zvířata ztratila rovnováhu a padla na nos.

„Vidíš,“ zajíkal se Zmatlík, jakmile byl zase schopen promluvit. „To bylo znamení, varování. Já věděl, že děláme něco hrozně špatného. Okamžitě ze mě tu strašnou kůži sundej.“

„Ne, ne,“ odporoval opičák (myslelo mu to hodně rychle). „Znamení to je, ale opačné. Zrovna jsem chtěl říct, že jestli skutečný Aslan, jak mu říkáš, chce, abychom se do toho opravdu pustili, pošle nám hrom a zatřese zemí. Zrovna jsem to měl na jazyku, ale samotné znamení přišlo dřív, než jsem to stačil vyslovit. Teď už to prostě musíš udělat, Zmatlíku. A už se se mnou prosím nehádej. Víš přece, že těmhle věcem nerozumíš. Co by taky osel mohl vědět o znameních?“

Kapitola 2
Králova zbrklost