Dash & Lily

Kniha přání

Rachel Cohnová & David Levithan

Přeložil Tomáš Bíla

Translation © Tomáš Bíla, 2014

Text copyright © 2010 by Rachel Cohn and David Levithan

Cover photograph copyright © 2010 by Erica O‘Rourke

ISBN 978-80-7447-748-5

Věnováno mámě skutečného Dashe

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA PRVNÍ

Představte si to:

Jste ve svém oblíbeném antikvariátu a prohlížíte regály. Dostanete se do oddělení, kde mají knihy vašeho oblíbeného autora, a tam, nenápadně vklíněný mezi dobře známé hřbety knížek, se na polici schovává červený poznámkový zápisník. Co uděláte?

Myslím, že je to celkem snadná volba: Vytáhnete ten červený zápisník a otevřete ho. A pak uděláte, cokoli po vás bude chtít.

V New Yorku se všechno chystalo na Vánoce, což je ta nejhnusnější část roku. Všude davy lidí, šourajících se jako dobytek na porážku, nekonečné návštěvy všemožných příbuzných, předstírané veselí, únavné pokusy o upřímnou radost - moje vrozená averze k mezilidskému kontaktu se v takových chvílích přirozeně jen posilovala. Kamkoli jsem se vrtnul, vždycky jsem měl pocit, že jdu proti proudu. Nechtěl jsem přispět na „spásu“, a už vůbec ne nějaké „armádě“. Bylo mi úplně jedno, jestli tyhle Vánoce budou bílé. Byl jsem děkabrista, bolševik, kariérní kriminálník, filatelista postižený nevysvětlitelnými muky - cokoli nikdo jiný nebyl, tím jsem toužil být. Co nejnenápadněji jsem se proplétal davy chorobně utráceníchtivých, kterým chyběly už jen sliny v koutku, aby se staly dokonalou ilustrací Pavlovova podmíněného reflexu, skupinkami studentů na prázdninách a hloučky turistů, kteří se přes půl světa přiletěli podívat na rozsvěcení nějakého stromu, aniž by si uvědomili, jak příšerně pohanský je to zvyk.

Jedinou světlou stránkou tohohle období bylo to, že škola byla zavřená (pravděpodobně proto, aby se všichni mohli unakupovat k smrti, anebo zjistit, že příbuzenstvem - stejně jako arzenikem - se člověk nejlépe otráví po malých dávkách). Letos se mi podařilo stát se na Vánoce dobrovolným sirotkem, protože jsem mámě řekl, že budu na svátky s tátou, a tátovi, že budu na svátky u mámy, takže si oba koupili nestornovatelné zájezdy a v doprovodu svých postrozvodových lásek vyrazili ke všem čertům. Mí rodiče spolu osm let nepromluvili ani slovo, což mi dávalo svobodu pracovat s realitou, kdykoli jsem s jedním z nich mluvil o tom druhém, a ve výsledku mám i spoustu času pro sebe.

Když byli pryč, dle libosti jsem se přesouval z jednoho bytu do druhého, ale většinu času jsem trávil ve Strandu, té baště vzrušujícího poznání, co není ani tak antikvariátem jako spíš výsledkem srážky stovky různých knihkupectví, po které se trosky rozletěly na osmnáct mil polic. Zaměstnanci tam neslyšně a nepřítomně proplouvají kolem vás, všichni vyzáblí, v džínách a dlouhých košilích jako starší sourozenci, kteří nikdy nebudou mít potřebu se s vámi bavit, zajímat se o vás nebo jen připustit, že jsou si vědomi vaší existence, dokud u toho budou jejich kamarádi... což je vlastně pořád. Některé antikvariáty se snaží vypadat jako komunitní centra, jako by se tam čas od času pořádaly lekce pečení, jen abyste si při té příležitosti koupili nějakého Prousta. Ale Strand vás nechává úplně na pokoji, lapené mezi znesvářenými silami pořádku a idiosynkrasie, z nichž idiosynkrasie vždycky vítězí. Jinými slovy, byl to hřbitov podle mého gusta.

Obvykle jsem do Strandu chodil s tím, že tam nic konkrétního nehledám. Někdy jsem se rozhodl, že dané odpoledne proběhne ve znamení určitého písmene, a pak jsem prošmejdil všechna oddělení a procházel v regálech knížky od autorů, jejichž příjmení začínalo tímhle písmenem. Jindy jsem se zaměřil na určité oddělení nebo zkoumal nové přírůstky vystavené v koších, které si o abecedním pořádku mohly nechat jen zdát. Anebo jsem se díval jen na knížky se zeleným přebalem, protože mi došlo, že už ani nepamatuju, kdy jsem naposledy četl svazek téhle barvy.

Mohl jsem být s kamarády, ale většina z nich trávila svůj čas v kruhu rodinném anebo se svými Wii. (Wiii? Wiiemi? Má tohle slovo vůbec množné číslo?) Raději jsem se stýkal s mrtvými, umírajícími a zoufalými knihami - říká se jim použité, ale to slovo se užívá v tak ošklivém významu, že bychom ho v souvislosti s lidmi vyslovili jen jako hrubou urážku. („Podívejte na Clarissu... to je taková použitá holka.“)

Mluvil jsem příšerně knižně, dokonce natolik, že jsem měl sto chutí to o sobě otevřeně říkat, ačkoli jsem věděl, že je to společensky nepřijatelné. Ze všeho nejraději jsem měl samotné slovo knižní, které, jak jsem vypozoroval, ostatní lidé užívali asi tak často jako nimrod, useň nebo obstarožní.

Toho konkrétního dne jsem se rozhodl podívat se po několika svých oblíbených autorech, jestli se v rámci prodeje čísi pozůstalosti mezi použitými neobjevily nějaké perly. Přejížděl jsem očima po hřbetech jednoho mého favorita (raději nebudu jmenovat pro případ, že bych se do budoucna rozhodl mu svou přízeň odepřít), když mi do oka padlo cosi červeného. Byl to zápisník vázaný v rudé kůži - takový, jaké používali mí známí, kteří ještě cítili potřebu poznamenávat si něco v neelektronické podobě. Nevěřili byste, jak moc o člověku vypovídá volba prostředku pro zapisování. Já sám jako člověk zcela bez nadání pro ilustraci, zato obdařený téměř mikroskopickým škrabopisem, jsem užíval výhradně hustě linkovaný papír - řídce linkovaný mi připadal stejně nepraktický jako staré byty s vysokými stropy. Věděl jsem však, že většina lidí se přiklání k nelinkovaným listům, a měl jsem jen jediného kamaráda, Thibauda, který patřil mezi vyznavače papíru čtverečkovaného. A i ten se toho časem zbavil, protože mu výchovný poradce zabavil všechny jeho deníky, aby dokázal, že plánoval zabít našeho dějepisáře. (To je pravdivý příběh.)

Na hřbetu tohohle konkrétního poznámkového bloku nebylo vůbec nic - musel jsem ho vytáhnout z police a podívat se na titulní stranu, na které byl průhlednou izolepou přilepený kus papíru se slovy: „Troufneš si?“ Otevřel jsem desky a podíval se na první stránku.

Nechávám ti tu pár vodítek. Chceš-l ije znát, otoč list. A jestli ne, vrať, prosím, knížku zpátky na polici.

Byl to dívčí rukopis. Tohle opravdu poznáte. To ležaté písmo plné obloučků.

Ať tak či tak, nedokázal jsem odolat pokušení otočit list.

Tak jdeme na to.

1. Začněme s francouzským pianismem. Vlastně nevím, co to je, ale tipuju, že po něm hned tak někdo nesáhne.

Charles Timbrell je tvůj člověk. 88/7/2 88/4/8

Neotáčej stránku, dokud nevyplníš volná místa.

 (Ale nic sem nepiš, prosím.)

Přiznám se, že jsem nikdy neslyšel o francouzském pianismu, ačkoli kdyby se mě cizí člověk na ulici (s buřinkou na hlavě, to se ví) zeptal, jestli si myslím, že Francouzi jsou od přírody pianisté, bez váhání bych mu dal kladnou odpověď.

Protože jsem se v cestičkách mezi regály ve Strandu vyznal lépe než doma u rodičů (rozumějte v obou domovech u obou rodičů), přesně jsem věděl, kam zamířit - do oddělení hudebnin. Dokonce se mi zdálo až nefér, že mi řekla jméno autora. Myslela si snad, že jsem nedovtipný, slaboduchý prosťáček? Chtěl jsem nějaké zásluhy, klidně ještě dřív, než si je zasloužím.

Knihu jsem našel úplně snadno - tedy snadno z pohledu člověka, kterému čtrnáct minut nebude nikde scházet - a vypadala přesně tak, jak jsem si ji představoval, tedy jako kniha, která na polici bez povšimnutí vydrží mnoho let. Vydavatel se ani neobtěžoval dát na obálku nějaký obrázek, stálo tam jenom Francouzský pianismus v historické perspektivě, Charles Timbrell, a o něco níž (menším písmem) Předmluva: Gaby Casadesusová.

Usoudil jsem, že čísla v tom poznámkovém bloku budou data - rok 1988 musel být pro francouzský pianismus opravdu přelomovým rokem - ale v knize jsem nenašel žádnou zmínku o roce 1988... ani 1888... ani 1788... a když na to přijde, ani o osmaosmdesátém roce žádného jiného století. Chvíli jsem tápal, než mi došlo, že moje neznámá zřejmě použila prastarou knižní šifru stránka/řádka/slovo. Nalistoval jsem stranu 88 a podíval se na druhé slovo na sedmém řádku a pak osmé slovo na čtvrtém řádku.

Chceš si

Chci si co? Musel jsem na to přijít. Vyplnil jsem obě vynechaná místa (jen v duchu, pochopitelně; nedovolil jsem si neuposlechnout požadavku, aby místa v poznámkovém bloku zůstala panensky čistá) a otočil list.

Tak jo. Žádné podvádění. Co tě na obalu té knížky zarazilo (kromě toho, že na něm není žádná grafika)?

Zamysli se nad tím a pak  otoč list.

Tak tohle bylo snadné. Úplně mě zatahalo za oči, že v titulu knihy stálo „v historické perspektivě“, když správná vazba měla znít „z historické perspektivy“. Stačilo si přece uvědomit, že pojem perspektiva můžeme nahradit úhlem pohledu, a spojení „v historickém úhlu pohledu“ by bylo naprosto nesmyslné.

Obrátil jsem list.

Pokud tě zarazilo spojení „v historické perspektivě “ , pokračuj.

Pokud ne, prosím, vrať tuhle knihu zpátky na polici.

Znovu jsem otočil list.

2. Macatá královna maturitního plesu 64/4/9 119/3/8

Tentokrát žádné jméno autora. To už nebude tak snadné.

Vzal jsem s sebou Francouzský pianismus (nějak jsme se sblížili; nemohl jsem tady tu nešťastnou knížku jen tak nechat) a vyrazil jsem k přepážce informací. Za pultem seděl mladík, který vypadal, jako by veškerou energii čerpal z tužkových baterií, které zapíjí Coca-Colou Zero.

„Hledám Macatou královnu maturitního plesu,“ prohlásil jsem bezelstně.

Neodpověděl.

„Je to kniha,“ vysvětlil jsem, „ne konkrétní osoba.“ Nic. Ani se nehnul.

„Mohl byste mi aspoň říct, kdo to napsal?“

Zadíval se na počítač, jako by doufal, že mi ta mašina odpoví, aniž by se musel dotknout klávesnice.

„Je možné, že máte v uších nějaká neviditelná sluchátka?“ zeptal jsem se.

Poškrábal se na lokti.

„Známe se?“ zkusil jsem to jinak. „Dával jsem vám snad čočku, když jsme spolu chodili do školky, a vy si teď užíváte sadistickou radost z toho, že mi to můžete oplatit? Stephene Little, jsi to ty? Vážně? Hele, tehdy jsem byl mladý a hloupý a opravdu mi připadalo jako nejlepší řešení držet ti hlavu pod vodou, dokud se neutopíš. A na svou obhajobu musím říct, že to, co jsi mi před tím udělal se svačinou, byla zcela nevyprovokovaná a bezdůvodná agrese z tvé strany.“

Konečně jsem z něj vymámil aspoň nějakou reakci. Pavouk za pultem potřásl kudrnatou hlavou.

„Ne?“ podivil jsem se.

„Nejsem oprávněn sdělovat informace o místě, kde se nachází Macatá královna maturitního plesu,“ vysvětlil. „Ani vám, ani nikomu jinému. A ačkoli nejsem Stephen Little, měl byste se stydět za to, co jste mu udělal. Stydět.“

Aha. Tak tohle bude těžší, než jsem si myslel. Pokusil jsem se na telefonu načíst úvodní stránku Amazon.com, abych tam po knížce zapátral, ale nikde v obchodě nebyl signál. Usoudil jsem, že Macatá královna maturitního plesu asi nespadá mezi literaturu faktu (To by byl spis!), a tak jsem se vydal do oddělení beletrie a začal prohlížet regály. Když jsem po chvíli uznal, že to je beznadějné, vzpomněl jsem si na oddělení literatury pro mládež nahoře v patře a vyrazil tam. Hřbety knih, na kterých nebylo nic růžového, jsem automaticky přeskakoval. Všechny mé instinkty mi říkaly, že Macatá královna maturitního plesu bude aspoň zčásti růžová. A světe, div se! Jak jsem se dostal k písmenu M, narazil jsem na ni.

Nalistoval jsem strany 64 a 119 a dostal další dvě slova:

se mnou

Otočil jsem v poznámkovém bloku další list.

Výborně.

Teď, když už znáš cestu do oddělení literatury pro mládež, se tě musím na něco zeptat: Jsi mladý muž?

Pokud ano, otoč list. Pokud ne, prosím, vrať tuhle knihu zpátky na polici.

Bylo mi šestnáct a hlásil jsem se k požadovanému pohlaví, takže tenhle úkol jsem splnil v rekordním čase. Další stránka

3. Rozkoš lásky mezi muži (třetí vydání!) 66/12/5

181/18/6

No, aspoň jsem tentokrát nemusel vůbec váhat, v kterém oddělení další knihu hledat. Zamířil jsem do rohu, k regálům pod cedulí „Sex a sexualita“, kde si lidé vyměňovali střídavě plaché a podezíravé pohledy. Já osobně jsem představu, že bych si koupil použitý návod, jak se postavit ke své sexualitě (ať už by byla jakákoli), považoval za trochu nevkusný. Možná právě proto tu na jedné polici stálo čtvero Rozkoší lásky mezi muži vedle sebe. Nalistoval jsem stranu 66, odpočítal dvanáct řádek, vyhledal páté slovo.

cumlat

Přepočítal jsem to. A pak ještě jednou.

Chceš si se mnou cumlat?

Říkal jsem si, že ta věta ještě nekončí, že soudě podle slovesa bude velmi pravděpodobně následovat předmět, ale z těch možností, které mi bleskly hlavou, mě žádná neuspokojovala.

Poněkud nejistě jsem nalistoval stranu 181.

Milovat se mlčky je stejně tak neuspokojivé jako hrát na klavír, který nevydává žádný zvuk - můžete si na něm cvičit prstoklad, ale ochuzujete se o nádherný výsledek.

Nikdy by mě nenapadlo, že mi jediná věta znechutí sex i hru na klavír zároveň, ale najednou se to stalo.

Naštěstí ten text nedoprovázela žádná ilustrace. Stačilo jen vyhledat další slovo...

tak

Tím pádem mi vycházelo Chceš si se mnou cumlat tak

Nějak mi to nesedělo. Ta věta nedávala smysl, a navíc ani nevypadala gramaticky správně.

Znovu jsem se zadíval na stránku v zápisníku a odolával jsem pokušení ji přeskočit a podívat se dál. Až při podrobnějším zkoumání dívčího písma jsem si všiml, že to, co jsem považoval za šestku, je ve skutečnosti pětka. Takže to nebyla strana 66 (číslo šelmy, verze pro mládež), kde jsem měl hledat. Nalistoval jsem stranu 56.

jen

To znělo mnohem líp. Chceš si se mnou jen tak... „Dashi?“

Otočil jsem se a spatřil Priyu, spolužačku ze školy, něco mezi známou a kamarádkou - známarádku, kdyby takové slovo existovalo. Byla to kamarádka mé bývalé holky Sofie, která nedávno odjela do Španělska. (Ne kvůli mně.) Na Priye samotné jsem nikdy neviděl nic zajímavého, ačkoli abych byl upřímný, jsem se o to nikdy ani moc nepokoušel. „Ahoj Priyo,“ řekl jsem.

Zadívala se na knihy, které jsem držel v náručí - rudý poznámkový blok, Francouzský pianismus, Macatou královnu maturitního plesu a - rozevřenou zrovna na dvojstránce s velmi návodnou kresbou, na které dva muži prováděli něco, co jsem až doposud nepovažoval za možné - Rozkoš lásky mezi muži. Třetí vydání.

Rychle jsem vyhodnotil situaci a usoudil, že nějaké stručné vysvětlení by bylo na místě.

„Sháním věci na seminárku,“ řekl jsem žoviálně, jako bych mluvil o počasí. „Píšu o francouzském pianismu a jeho vlivech. To bys nevěřila, jak dalekosáhlé dopady ten pianismus měl.“

Priya v tu chvíli vypadala, jako by sama sebe proklínala za to, že mě vůbec oslovila. Takže jsme hned našli něco, co jsme měli společného.

„Ty budeš na svátky tady?“ zeptala se.

Kdybych přiznal, že ano, riskoval bych, že přijde s pozváním na nějakou vaječňákovou párty nebo na hromadnou výpravu do kina na snímek Babičku přejely sáně tažené soby, v níž černý komik obstará všechny role kromě soba Rudolfa, kterého bude hrát nějaká kočka, neschopná (aspoň zpočátku) opětovat jeho lásku. Protože jsem nikdy nedokázal odmítnout pozvání již vyslovené, byl jsem vyznavačem preventivní akce - jinými slovy, raději jsem lhal předem, abych se tím později mohl osvobodit.

„Zítra odlétám do Švédska,“ řekl jsem.

„Do Švédska?“

Neměl jsem (a dodnes nemám) ani trochu švédské rysy, takže na návštěvu příbuzných se to svést nedalo. A tak jsem místo vysvětlení řekl jen: „Švédsko je v prosinci nádherné. Dny jsou krátké, noci dlouhé... a všude ten prostý, nezdobený design.“

Priya přikývla. „To zní pěkně.“

Stáli jsme tam. Podle nepsaných pravidel konverzace mi bylo jasné, že jsem na řadě. Ale taky jsem věděl, že kdybych se těmto pravidlům vzepřel, mohlo by to Priyu pobouřit natolik, že by odešla. Za což bych jí byl dost vděčný.

Po třiceti vteřinách už to nevydržela.

„No jo, už musím jít,“ řekla.

„Veselou Chanuku,“ popřál jsem jí. Vždycky jsem lidem naschvál přál k jiným svátkům, než slavili, abych mohl pozorovat jejich reakce.

Priya si toho asi ani nevšimla. „Užij si to ve Švédsku,“ odpověděla... a byla pryč.

Přeskládal jsem si knížky tak, aby na vrchu byl červený poznámkový blok. Pak jsem obrátil list.

Skutečnost, že ti nevadí stát uprostřed Strandu

s Rozkoší lásky mezi muži,

je pro naši budoucnost příznivým znamením.

Ale pokud tuhle knihu už máš

anebo by ti v životě mohla být užitečná,

obávám se, že naše společná kratochvíle

tímto končí.

 Jsem na kluky, co jsou na holky,

takže jestli jsi kluk.

co je na kluky,

nic proti tomu nemám,

ale myslím, že bychom se ksobě nehodili.

A teď ještě poslední kniha.

4. Co dělají živí, Marie Howeová

23/1/8 24/5/9, 11, 12, 13, 14

Okamžitě jsem vyrazil zpátky do oddělení poezie, nadšením celý bez sebe. Kdo byla ta záhadná čtenářka Marie Howeové, která mě sem povolala? Zdálo se mi až neskutečné, že bychom oba znali stejnou básnířku. Většina lidí, se kterými jsem se ve škole bavil, neznala ani jediného básníka. Snažil jsem se vzpomenout, kdy jsem se s někým bavil o Marii Howeové - nejenom se svými vrstevníky, prostě s kýmkoli - ale nic takového jsem si nevybavoval. Snad jedině se Sofií a tohle určitě nebylo Sofiino písmo. (Ani nemluvě o tom, že Sofie byla ve Španělsku.)

Podíval jsem se pod H. Nic. Prošel jsem celé oddělení poezie. Nic. Už se mi chtělo vzteky křičet, když jsem ji najednou zahlédl - na nejvyšší polici, dobré čtyři metry nad zemí. Byl z ní vidět jen úzký proužek, ale podle drobných rozměrů a tmavě švestkové barvy jsem poznal, že právě tohle je ta kniha, kterou hledám. Přitáhl jsem si žebřík a pustil se do nebezpečného výstupu. Čím výš jsem stoupal, tím hůř se mi dýchalo, protože vzduch tady nahoře byl prosycen prachem a nezájmem. Ale konečně jsem svazek sevřel v ruce. Nemohl jsem se dočkat, rychle jsem nalistoval strany 23 a 24 a našel těch šest slov, která mi scházela.

hrát pro čiré vzrušení ze hry

Málem jsem ze žebříku sletěl.

Chceš si se mnou jen tak hrát pro čiré vzrušení ze hry?

Musím přiznat, že už samotná volba slov mě, mírně řečeno, vzrušovala.

Opatrně jsem sestoupil zpátky na zem. Když jsem pod nohama ucítil pevnou půdu, otevřel jsem zápisník a obrátil další list.

Tak je to tady. Teď záleží na tobě, co budeme (nebo nebudeme) dělat. Pokud chceš v tomhle rozhovoru pokračovat, vyber si libovolnou knihu a vlož do ní lístek se svým jménem a e-mailovou adresou. Pak ji dej Markovi na informacích. Pokud se na mě Marka budeš vyptávat, tvou knihu mi nepředá. Takže žádné vyzvídání. Až Markovi dáš knihu s adresou, vrať tuhle knihu zpátky na polici, kde jsi ji našel. Pokud to všechno uděláš, velmi pravděpodobně se ti ozvu. Díky, Lity

Najednou jsem si uvědomil, že se snad poprvé v životě těším na vánoční svátky, a pocítil jsem obrovskou úlevu, že zítra neodlétám do Švédska.

Nechtěl jsem trávit příliš mnoho času vybíráním knížky, do které vložím svůj e-mail. Kdybych svou první volbu zpochybnil, nepochybně bych pak pochyboval i u druhé, u třetí, u čtvrté... To bych pak ze Strandu nikdy neodešel. A tak jsem vzal první knížku, která mi padla do oka, ale místo abych v ní nechal své jméno a e-mail, rozhodl jsem se to udělat trochu jinak. Usoudil jsem, že Markovi (mému novému příteli na informacích) to chvíli potrvá, než knihu předá oné Lily, a tak jsem měl určitý náskok. Beze slova jsem mu ji podal; on jen přikývl a uložil ji do zásuvky.

Věděl jsem, že dalším krokem by mělo být vrácení rudého zápisníku zpátky na místo, aby ho tam mohl objevit někdo další. Ale místo toho jsem si ho nechal. A co víc, u pokladny jsem zaplatil za Francouzský pianismus a Macatou královnu maturitního plesu, které jsem pořád držel v ruce.

Tuhle hru, říkal jsem si, umím hrát taky.

KAPITOLA DRUHÁ

(Lily)

21. prosince

Miluju Vánoce.

Miluju na nich úplně všechno: ta světla, radost, velké rodinné sešlosti, cukroví, hromady dárků pod vánočním stromkem, ten pokoj lidem dobré vůle. Vím, že doslovný překlad je pokoj mužům dobré vůle, ale raději se držím toho méně doslovného, protože varianta s muži mi zní neskutečně sexisticky, elitaristicky, separatisticky a vůbec odpornisticky. Pokoj by přece neměl být jenom pro muže! Měl by být i pro ženy a děti a všechna zvířata, dokonce i pro ta hnusná jako krysy v kanálech. Dokonce bych ten pokoj neomezovala jen na živé, klidně bych ho přála i našim drahým zesnulým. A pokud přibereme mrtvé, bylo by jedině spravedlivé zahrnout i nemrtvé, všechny ty legendární stvůry jako upíry, a když bereme i ty, měli bychom brát i elfy, víly a trpaslíky. Sakra, když už jsme se v tom velikém skupinovém objímání tak rozjeli, co přibrat i údajně neživé věci, jako jsou panenky a plyšová zvířátka? (Mezi prvními samozřejmě mou vlastní mořskou vílu Ariel, která hlídá sepraný kytičkovaný polštářek na mé posteli - nedej se, holka!) Santa by s tím určitě souhlasil. Pokoj úplně všem.

Miluju Vánoce natolik, že jsem si letos zorganizovala svůj vlastní sbor koledníků. Jen proto, že žiju v povýšené a mírně snobské East Village, nemusím přece sama být natolik povýšená, abych pohrdala koledováním. Naopak! Mám k němu tak vřelý vztah, že když se letos členové mé vlastní rodiny rozhodli na koledování vykašlat, protože každý je buď „na cestách“, nebo má „moc práce“ nebo „jiné starosti“, anebo si dokonce „myslel, že už jsi z toho vyrostla, Lily!“, postavila jsem se k tomu problému čelem a vyřešila ho. Vyrobila jsem si vlastní letáky a rozvěsila je po kavárnách v naší ulici.

Slyšte, slyšte, koledníci!

Chystáte se letos na koledu?

Že nemáte s kým? Já taky ne.

Pojďme to dát dohromady!*

Vaše Lily.

*Nezvedení, neslušní a nemravní nechť se ani neobtěžují; můj dědeček vás má všechny už dávno přečtené a čekala by vás pěkná mela, kdyby vaše záměry byly cokoli méně

než ryzí.**

Ještě jednou děkuji, vaše Lily. **Omlouvám se za ten cynický tón, ale tohle je New York.

Díky tomu letáku jsem i letos dala dohromady pořádnou kolednickou tlupu. Budu tam já, Melvin (ajťák), Roberta (učitelka zpěvu ve výslužbě), Shee‘nah (kluk, co se obléká jako holka, říká si tanečník a vydělává si jako číšník) a jeho/ její chlapec Antwon (zástupce šéfa oddělení v obchoďáku), vzteklá Aryn (veganka, rebelka, studentka filmové vědy na NYU) a Mark (můj bratranec, který na mě musí dávat pozor, protože dědovi něco dlužil a on ho k tomu donutil). Všichni v naší skupině mi přezdívají Třetí Lily, protože jsem jediná, kdo si z koled pamatuje víc než první dvě sloky. A kromě Aryn (které to je jedno) jsem taky jediná nezletilá. Při tom, jak čile mezi ostatními koluje Robertina flaška horké čokolády říznuté peprmintkou, by se člověk jen stěží mohl divit, že jsem jediná, kdo si pamatuje třetí sloku.

Ježíšku na líčku boží láska si s úsměvem hrá, zpod zlaté řasy k nám vyzírá, že nám až srdéčko plá, vstříc mu vděčně plá.

Haleluja! Třetí sloka!

Upřímně řečeno, měla bych přiznat, že jsem podrobně prozkoumala tolik vědeckých důkazů popírajících Boží existenci, že mě to donutilo věřit v něj z celého srdce právě tak, jako věřím v Santa Klause. Ale bez váhání a s radostí budu brát jeho jméno nadarmo kdykoli od Dne díkůvzdání až po Štědrý večer, pokud se dohodneme na tom, že úderem Štědrého večera, přesněji řečeno po rozbalení posledního dárku, se náš vzájemný vztah zmrazí do doby, než se zas napřesrok začnou nad krocany stahovat mračna.

Chtěla jsem vzít brigádu, stát celý advent před obchodním domem Macy‘s v krásném červeném oblečku a zvonit velkým zvoncem, aby lidé štědře přispívali Armádě spásy, ale máma mi to zakázala. Řekla, že lidé, co to dělají, bývají zpravidla náboženští fanatici, zatímco my jsme čistě sváteční křesťané, fandíme homosexuálům a podporujeme právo žen na svobodnou volbu. Nepostáváme před Macy‘s a nežebráme o milodary. Dokonce ani nechodíme do Macy‘s.

Mám sto chutí se postavit před Macy‘s a začít žebrat jen tak na protest. Poprvé v historii lidstva - aspoň za těch šestnáct let, co jsem na světě - nebude naše rodina trávit svátky společně. Rodiče opustili mě a bráchu a odletěli na Fidži, kde slaví pětadvacáté výročí svatby. Brali se jako chudí studenti na postgraduálu, takže si tehdy nemohli dovolit pořádnou svatební cestu, ale na stříbrnou svatbu si to chtějí vynahradit. Mám pocit, že výročí svatby by s rodiči mohli oslavovat i jejich potomci, ale očividně jsem s tímhle názorem v menšině. Podle všech ostatních by dovolená, na kterou bychom já a brácha jeli s nimi, už potom nebyla tak „romantická“. Fakt nevím, co je romantického na tom, že strávíte týden v tropickém ráji s člověkem, kterého poslední čtvrtstoletí vídáte skoro denně. Nedovedu si představit, že by někdo chtěl strávit tolik času jen se mnou.

Můj bratr Langston mi řekl: „Lily, ty to nemůžeš pochopit, protože ses nikdy do nikoho nezamilovala. Kdybys měla kluka, tak bys to chápala.“ Langston kluka má, a jestli jsem z toho něco pochopila, tak to, že jde o ubohý stav vzájemné závislosti.

A taky není tak docela pravda, že jsem nikdy nebyla zamilovaná. V první třídě jsem měla křečka Dupala, kterého jsem milovala jako nic na světě. Nikdy si nepřestanu vyčítat, že jsem ho tehdy vzala do třídy na hodinu, ve které jsme měli mluvit o svých domácích zvířatech, protože když jsem se nedívala, Edgar Thibaud otevřel Dupalovu klec, on vyběhl ven a narazil na kocoura jménem Tygr, co patřil Jessice Rodriguezové. Jak to dopadlo, je asi jasné. Pokoj Dupalovi v křeččím nebi. Omlouvám se, je mi to moc líto. V den, kdy došlo k tomu masakru, jsem přestala jíst maso. Je to mé pokání za to, co se stalo Dupalovi. Od šesti let jsem vegetariánka jen proto, že jsem milovala křečka.

Od svých osmi jsem navíc byla zamilovaná do postavy Sporta ze Špiónky Harriet. Po vzoru Harriet jsem si psala svůj vlastní deníček - do zápisníků s červenými deskami, které mi dědeček kupoval ve Strandu - jen jsem si do něj nikdy nezaznamenávala nic o ostatních lidech, jako to dělávala Harriet. Většinou si do deníku kreslím obrázky a opisuju památné citáty z knížek, které jsem přečetla, recepty a krátké příběhy, které si někdy z nudy vymýšlím. Kdyby se Sport přece jen někdy ukázal, chci, aby viděl, že jsem se nikdy nesnížila k zapisování pomluv a klepů.

Langston byl zamilovaný už dvakrát. Jeho první láska skončila tak bídně, že po prváku na univerzitě musel odjet z Bostonu a vrátit se domů, aby si tady zahojil srdíčko; byl to asi hodně ošklivý rozchod. Doufám, že se nikdy do nikoho nezamiluju tak moc, aby mi mohl ublížit tolik, jako se to stalo Langstonovi. Byl na tom tehdy tak špatně, že jenom plakal, chodil po domě jako duch, a když už se na něco zmohl, řekl mi, abych mu udělala sendvič s burákovým máslem a banánem a zahrála si s ním scrabble, což jsem pochopitelně vždycky udělala, protože vůbec vždycky dělám, co mi Langston řekne. Nakonec se z toho přece jen nějak dostal a teď se znovu zamiloval. Myslím, že ten jeho nový kluk je v pohodě. Na prvním rande šli na koncert. Nikdo, komu se líbí Mozart, přece nemůže být úplný padouch. Aspoň doufám.

Ovšem teď, když si Langston našel nového přítele, bohužel úplně zapomněl na to, že má nějakou sestru. Musí s Bennym trávit veškerý svůj volný čas. Takže to, že rodiče a děda nebudou na Vánoce doma - což já považuju za skandální - je pro něj v podstatě nejlepší dárek. Už jsem si u něj stěžovala, že Bennymu na dobu vánočních svátků víceméně udělil plná domovská práva v naší domácnosti. Připomněla jsem mu, že když rodiče odjedou na Fidži a děda se přestěhuje do svého zimního bytu na Floridě, bude na něm, aby se o mě staral a dohlížel na mě. Já se o něj konec konců taky starala, když to potřeboval.

Ale Langston jen zopakoval: „Lily, ty to nemůžeš pochopit. Potřebuješ někoho, s kým bys chtěla trávit čas. Potřebuješ kluka.“

No jasně, kdo nepotřebuje kluka? Ale upřímně řečeno, tyhle exotické stvůry jsou celkem vzácné. Aspoň pokud člověk chce ulovit kvalitní kousek. Chodím na dívčí školu a se vší úctou k vyznavačkám sesterské lásky, tam si známost hledat nehodlám. A když už výjimečně potkám nějakého zástupce druhu kluk, který se mnou není příbuzný a není ani gay, pak se obvykle zajímá jen o svůj Xbox, anebo svou představu o tom, jak by měla vypadat atraktivní dívka, načerpal přímo ze stránek časopisu Maxim či nějaké kýčovité videohry.

A pak je tu další problém: dědeček. Před mnoha lety provozoval rodinný obchůdek s potravinami na Avenue A v East Village. Obchod prodal, ale rohový dům, ve kterém se svou rodinou prožil většinu života, si nechal. Doteď tam žijeme a dědeček má ve čtvrtém patře svůj „penthouse“, což je vznešený název pro půdní prostory přestavěné na garsonku. V přízemí, kde kdysi býval jeho obchůdek, je dneska sushi-restaurant. Dědeček byl jednou z výrazných osobností celé čtvrti, která se za jeho život proměnila z útočiště pro chudé rodiny imigrantů na noblesní čtvrt pro bohaté. Všichni ho tu znají. Každý den ráno si zajde na kus řeči s kamarády z italské pekárny, kde ti velcí, zavalití chlapi popíjejí espresso z mrňavých hrníčků. Kdykoli je vidím, jak tam posedávají, říkám si, že by se před jejich domem dal natočit nějaký mafiánský ilm. Ale protože tam dědečka mají všichni rádi, tak taky všichni dávají pozor, aby se něco nestalo jeho mazlíčkovi - a to jsem já. Nejmladší dítě v rodině, nejmladší z jeho deseti vnoučat. Těm pár místním klukům, kteří si kdy dovolili projevit o mě aspoň nějaký zájem, bylo obratem „vysvětleno“, že jsem na randění ještě příliš mladá. Aspoň podle Langstona. Takže když jdu u nás po ulici a vidím nějakého pěkného kluka, je to, jako kdybych na sobě měla kouzelný plášť nedostupnosti. Je to docela otrava.

A tak si Langston vytyčil nesnadný cíl: (1) nějak mě zaměstnat, aby ode mě měl přes Vánoce pokoj a mohl se věnovat jen a pouze Bennymu a (2) zaměstnat mě kdekoli na západ od První Avenue, kam nesahá dědečkův ochranný štít. A tak vzal poslední rudý zápisník, který mi dědeček koupil, a spolu s Bennym vymyslel sérii nápověd, která by ke mně měla dovést toho pravého. Aspoň to tak říkali. Až na to, že ty jejich nápovědy mě ani trochu nevystihovaly. Francouzský pianismus? Nevěděla jsem, co to je, ale znělo mi to dost oplzle. Zato u Rozkoše lásky mezi muži jsem co do obsahu měla celkem jasnou představu a o oplzlosti jsem vůbec nepochybovala. A Macatá královna maturitního plesu? Co k tomu dodat? Slovo macatá pro mě představovalo pomyslný vrchol oplzlosti, takže bych je nikdy ani nevypustila z úst, natožpak abych vzala do ruky knihu, která je macatá už podle názvu.

Měla jsem pocit, že to, co Langston s tím zápisníkem udělal, je jeho nejdebilnější nápad všech dob - dokud mi neřekli, kde ho hodlají nechat. Ve Strandu, v antikvariátu, kam nás rodiče brávali v neděli, abychom si to tam prošmejdili do poslední uličky, jako kdyby to bylo naše osobní hřiště. A kromě toho jej umístil hned vedle mé úplně nejoblíbenější knížky Franny a Zooey. „Jestli někde žije kluk, který by se k tobě dokonale hodil,“ prohlásil Langston, „tak si na něj stačí počíhat u starého vydání Salingera. Začneme tam.“

Být to normální Vánoce, které bychom trávili jako rodina a věnovali se všem vánočním tradicím, nikdy bych s tím Langstonovým výmyslem nesouhlasila. Ale na vidině Štědrého dne bez stromečku, bez rodiny a bez dárků bylo něco tak strašně prázdného. Upřímně řečeno, ve škole nejsem zrovna miss sympatie, takže jsem neměla moc nabídek, jak a s kým strávit vánoční svátky. Neměla jsem vlastně ani jednu. Potřebovala jsem se nějak zabavit.

Ale stejně jsem nepočítala s tím, že by někdo - a už vůbec ne jedinec vzácného druhu „Kluk, co čte knížky a chodí do Strandu“ - zápisník našel a udělal všechno, co se po něm chce. A stejně tak, jako by mě nikdy ani nenapadlo, že mě má nově vybudovaná kolednická společnost po pouhých dvou večerech opustí a dá se na zpěv irských pijáckých písní v jedné hospůdce na Avenue B, nenapadlo by mě ani to, že by někdo dokázal rozlousknout Langstonovy tajuplné instrukce a odpovědět stejně.

Ale na displeji mého telefonu to stálo černé na bílém. Byla tam textovka od bratrance Marka, podle které se takový člověk skutečně našel.

Lily, ve Strandu ti někdo zabral. Nechal ti něco na oplátku. Máš to tu schované v hnědé obálce.

Nechtělo se mi tomu věřit. Hned jsem mu odepsala. Jak vypadal?!?!

Mark odpověděl: Chytrolín. Trochu frajírek.

Zkusila jsem si představit, jak se pokouším navázat vztah s trochu frajeřícím chytrolínem, ale nějak mi to nešlo. Jsem hodná holka. Tichá holka (kromě zpívání koled). Mám dobré známky. Jsem kapitánka školního fotbalového družstva. Miluju svou rodinu. Vlastně ani nevím, co je mezi mými vrstevníky cool a co ne. Asi jsem podle jejich měřítek nudná šprtka. Stačí si představit Harriet, jedenáctiletou zázračně nadanou špiónku, co vypadá jako kluk, a pak si ji představit o pár let později, jak schovává prsa pod školní uniformou, kterou nosí i o víkendech, kdy si k ní bere obnošené džíny po bratrovi, k tomu nějaký náhrdelník se zvířátky, ošoupané sandály a šprtské brýle s černými obroučkami. Tak to jsem já. Lilie na poušti, říkává někdy dědeček, který si pořád myslí, že jsem úžasně roztomilá.

Někdy si říkám, jaké by to bylo, kdybych se dostala na temnou stranu toho liliově bílého spektra.

Vyrazila jsem do Strandu vyzvednout si, co mi tam ten tajuplný nálezce našeho zápisníku nechal. Mark už tam nebyl, ale nechal mi za pultem obálku, na kterou ještě naškrábal vzkaz. Vážně, Lily, je to chytrolín.

Otevřela jsem obálku a... cože? Ten chytrolín mi v ní nechal výtisk Kmotra a jídelní lístek pizzerie Two Boots. Na něm byly špinavé otisky podrážek, takže ho tady ve Strandu nejspíš sebral z podlahy. A aby se k němu kniha hodila, nebyl to nový výtisk Kmotra, ale staré, pořádně ohmatané vydání, které ještě pořád páchlo cigaretami, stránky měly oslí uši a vazba už klepala na nebeskou bránu.

Zavolala jsem Langstonovi, aby mi pomohl tu záhadu rozluštit. Nebral mi to.

Teď, když nám rodiče napsali, že v pořádku přistáli na Fidži, už se Benny nejspíš úplně nastěhoval do našeho domu, takže Langston zamknul dveře a vypnul si telefon.

Nezbývalo mi nic jiného než dojít si na pizzu a rozlousknout záhadu červeného zápisníku sama. Jak taky jinak? Když je člověk na vážkách, bývá to většinou nedostatkem karbohydrátů.