Posolstvo Jednorožcov 1
Strážcovia dobra

Aj v tlačenej verzii.

Objedna ť si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Posolstvo Jednorožcov 2 – Zradné hory Dragor

Posolstvo Jednorožcov 3 – Záchrana Lilandgarie

Michaela Burdová

Posolstvo Jednorožcov 1 – Strážcovia dobra – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká čas ť tejto publikácie sa nesmie rozširova ť

bez písomného súhlasu majite ľ ov práv.

Obsah

PREBUDENIE ZLA

ELFOVIA

ZNOVU VO W ALOS

PRVÝ KRÁ Ľ

PRENASLEDOVATELIA

OHROMNÁ MOC ZEME

HARPYE

ZLÉ DIE Ť A

U VE Ľ KÝCH DUBÁKOV

BITKA O ÍNAS

TRÁPENIE S LÁSKOU

VÍLY, STARENA A SÉRUM

LEGENDY A STARÉ PRÍBEHY

DUCH LESA A ZNAMENIE MINULOSTI

NOXOGOVIA

ISMIRES

STELESNENIE DOBRA

Túto knihu venujem svojej matke, otcovi, babičke a bratovi,
ktorí mi poskytli oporu a pochopenie, čo som často
tak veľmi potrebovala.

A tiež svojim verným kamarátkam, ktoré vždy stáli
pri mne, nech sa dialo čokoľvek, a vypočuli ma,
kedykoľvek mi bolo ťažko.

Posolstvo jednorožca

Kedysi dávno v čistom svete dobra

tiene sa spájali, zavládla temnota.

Z ríše tmy zrodilo sa zlo

a medzi tieňmi zlovestne šeptalo.

V tých dobách dávno pred rokmi

priniesli život do sveta temnoty

z Prvopočiatku elfovia vznešení,

predviedli, čo kúzlo a mágia zmení .

A Brána temnôt bola uzavretá,

vláda dobra uzrela svetlo sveta.

Objavili sa bytosti nevinnosti a čistoty,

stelesnenia lásky a čírej dobroty.

Ako keď hviezdy žiaria na modrom nebi,

tak svietia posvätné jednorožce na tejto zemi.

Ochrancovia života a dobra s ú nádejou a vierou,

keď posledná hviezda zhasne, oni zostanú

ako jediné svetlo pred čiernou dierou.

No teraz opäť temnota prichádza,

keď dobro sa po rokoch rozchádza,

snažia sa kruté tiene zla,

aby tma na svet navždy dopadla.

Lenže odvaha v duši zostala a viera je večná,

cesta bude dlhá, no keď srdce verné je, moc dobra je nekonečná.

Až dokráčaš ku koncu a tiene tajomstiev odhalíš,

vtedy nájdeš rovnováhu sveta a jednorožcovo posolstvo pochopíš...

PREBUDENIE ZLA

Bola noc. Obloha sa halila do čierneho závoja a pomedzi temné mračná presvitali dnes veľmi bledé hviezdy. Jasný striebristý mesiac žiaril chladným svetlom a zdalo sa, akoby tmavé mraky od seba odháňal a presadzoval svoju vládu. Jeho svit zalieval celý Santiel, hrad Leondského kráľovstva kráľa Leodhena. Santiel, postavený z masívneho a pevného modrého kameňa, sa celý trblietal a žiaril, a pôsobil tak vznešeným a majestátnym dojmom. Blýskal sa a jagal ako tisíce perál. Svojou nádherou prekonal aj mesiac, aj kúzlo noci. Bol považovaný za najhonosnejšiu a najkrajšiu stavbu celej Lilandgarie, a to hlavne vďaka tomu, že ho pomáhali budovať elfovia. Za mohutnými kruhovými hradbami, ktoré by zdolala máloktorá armáda, sa uprostred priestranného, mesačným svitom zaliateho nádvoria týčili tri veže. Najvyššia z nich, päťdesiatšesť metrov vysoká Eleanor, žiarila, akoby ju netvorilo nič iné než modrastý kryštál. Po jej bokoch stáli dve asi o päť metrov nižšie veže – Dvojčatá –, ktoré na prvý pohľad pôsobili ako jej verní strážcovia. Všetky tri boli medzi sebou prepojené Modrými mostmi.

V Eleanor sa dnes nachádzalo najviac stráží z celého hradu, a to nielen preto, že v nej boli kráľovské komnaty, ale aj preto, lebo vo väznici na jej samom vrchu bol po dlhej dobe nový návštevník.

Nebyť pochodní s Fialovým plameňom, rozvešaných po stenách chodieb, bola by vo veži úplná tma. Náhle sa na stene objavil tieň akejsi postavy. Patril záhadnému mladíkovi – nemohol mať viac ako dvadsaťjeden rokov –, ktorý sa zakrádal jednou z chodieb vedúcich ku kráľovej komnate. Snažil sa byť čo najtichšie a v tej chvíli si zrejme želal najväčšmi zo všetkého, aby sa stal neviditeľným. Bolo jasné, že nechce, aby ho ktokoľvek zbadal. Kráčal pomaly a opatrne, modlil sa, aby nenarazil na stráže. Hoci by mal byť podľa všetkého veľmi nervózny a vydesený, na jeho tvári nebolo ani stopy po strachu. Tisol sa k stene, na ktorej viseli veľké obrazy krajín i jednorožcov, ale aj portréty dávnych kráľov v rámoch z čierneho dreva posiatych diamantmi. Okolo každého obrazu sa popínala nekvitnúca rastlina zvaná Meandra alebo aj Nesmrteľný kvet, pretože mohla rásť celé stáročia a nikdy nezvädla. Chlapec došiel na koniec chodby, zostal stáť a nazrel za roh, či je vzduch čistý a nikde nijaká stráž. Vedel, že sa díva do chodby, v ktorej sa nachádza kráľovská komnata a na jej konci je schodisko vedúce na nižšie poschodie. Odtiaľ sa dá vyjsť na kamenný Modrý most, vedúci do jednej z veží Dvojčiat. Tam už nehrozilo také riziko, že natrafí na stráž, a mohol by sa ľahšie dostať preč z hradu, čo bolo jeho cieľom.

Už sa chystal prebehnúť k schodisku, keď tu zrazu sa strhol a schoval sa opäť za roh. Po kamenných schodoch vošiel do chodby muž. Bol to starec, ale vôbec nevyzeral obyčajne. Oblečený mal dlhý biely plášť s rozličnými striebornými ornamentmi a znakmi, ktorými bol posiaty celý jeho odev okrem rukávov. Tie boli čistobiele a pomerne dlhé a široké. V pravej ruke držal striebornú palicu, na vrchole s osadeným modrým diamantom, veľkým asi ako ľudská päsť.

Muž vyzeral vznešene, i keď sa trochu hrbil, a na mladíka pôsobil milo a múdro, zároveň však prísne. Tvár mal priateľskú a chápavú, akoby poznal odpoveď na každú otázku, no zo sivých očí mu šľahali blesky. Husté biele fúzy pod dlhým nosom mužovi takmer zakrývali ústa a prechádzali do striebristosivej brady, ktorá mu siahala až na prsia. Biele vlasy mu splývali po pás.

Starec mieril priamo do kráľovskej komnaty. Mladík si vydýchol, že ho nezbadal, ale zároveň bol zvedavý, čo taký čudák chce od kráľa Lilandgarie, vládcu celej krajiny. Kmeť otvoril obrovské dvojkrídlové dvere z ebenového dreva a vstúpil dovnútra. Dvere však nezabuchol, nechal ich privreté. Mladík si to okamžite všimol, rýchlo k nim pristúpil, aby zachytil, o čom sa bude starec s kráľom rozprávať. Vedel, že by sa niečím takým teraz nemal zdržiavať, lenže jeho zvedavosť bola silnejšia.

„Toľko schodov! Na to už moje staré nohy nie sú zvyknuté!“ prihovoril sa starec kráľovi, ktorý sedel na tróne a nad niečím usilovne premýšľal. Keď však zbadal muža pred sebou, vstal a neveriacky naňho vytreštil oči.

„To nie je možné,“ zašepkal v úžase, „je to už viac ako desať rokov... Kde si bol celý ten čas, Orlin, môj múdry čarodejník?“

Keď mladík začul, ako kráľ oslovil starca, prekvapene zažmurkal. Ešte nikdy nijakého čarodejníka nevidel!

Orlin pomalým, unaveným krokom pristúpil ku kráľovi a odvetil: „To nie je dôležité, Leodhen, kráľ Lilandgarie. Dôležitejšie je to, kvôli čomu som za tebou prišiel. Tuším, že našu krajinu čakajú ťažké časy. Čierny čarodejník Valgar, ktorého som pred rokmi zajal a spútal najmocnejšou kliatbou – Kliatbou všetkých zemských živlov –, sa oslobodil. Podarilo sa mu oklamať ma a uniknúť.“

Kráľ sa pri tých slovách znepokojene zavrtel.

Orlin pokračoval: „Kedysi bol mojím žiakom, ale túžba po moci ho zviedla na scestie a čierna mágia ho pohltila. Dobro sa mu začalo priečiť a svet chcel pretvoriť podľa svojich predstáv, zahaliť ho zlom. Veď to dobre vieš. Už kedysi chcel vypustiť z hlbín temnôt to najväčšie zlo všetkých čias, démona z dávnych svetov – Golroga, ktorého cieľom je zničiť všetko dobro a ponoriť svet do večnej tmy. Nakoniec sa mi však podarilo zabrániť mu v tom a zajať ho. Iste sa na tie časy pamätáš. Všetci jeho prívrženci sa stiahli do ústrania, len niekoľkí zostali a ďalej konajú v jeho mene. Teraz sa bude Valgar pokúšať uskutočniť svoj dávny plán – vyslobodiť Golroga z temnoty.“

„Čo to hovoríš, Orlin, o akom strašnom netvorovi to rozprávaš?“ hlesol kráľ ticho, celý sa zachvel a zbledol. „Náš ľud nepozná zlo, nijaké tu ani nemôže byť. Veď už vyše tritisíc rokov, od čias, keď sem prišli elfovia a priviedli jednorožce – zdroj všetkého dobra –, naša krajina rozkvitá a nepozná zlo ani temnotu. Kým sú jednorožce pohromade, dobro chráni svet pred zlom. Náš ľud je nevinný, bezbranný, nevie, čo je to vojna alebo násilie. Orlin, akú strašnú správu si mi to priniesol?“

„Áno, strach, bolesť, zúfalstvo, utrpenie a smrť... To všetko by zachvátilo náš svet, keby Golrog povstal z podsvetia. Nijaká pozemská ani nadpozemská sila by naňho nestačila. Nádej nás však stále neopúšťa. Na uvoľnenie takého veľkého zla je potrebný zložitý obrad a k tomu hromada ďalších vecí, z ktorých si Valgar už väčšinu určite zaobstaral. A ak to ešte neurobil, nebude s tým dlho otáľať. Ale je jedna vec, ktorú vôbec nebude jednoduché získať a bez ktorej Golrog nikdy nevstúpi do nášho sveta.“

Orlin sa odmlčal, akoby zabudol, čo má ďalej hovoriť. No kráľ dobre vedel, že to tak nie je, celý nedočkavý nabádal čarodejníka, aby pokračoval: „Tak vrav, Orlin! Akú vec nesmie Valgar získať? Čo je to? Nenapínaj moju trpezlivosť, chcem vedieť všetko, a to hneď!“

„Vlastne to nie je vec, ale živá bytosť,“ usmial sa Orlin a v očiach sa mu šibalsky zablýskalo. Zrejme ho veľmi bavilo kráľa napínať. „Golrog by sa mohol dostať z temnoty len tak, že by získal jedného z jednorožcov, čiže zdroj všetkého dobra nášho sveta. Jedine ak by pohltil jeho ohromnú silu dobra, a tým aj jeho život, získal by nepredstaviteľnú moc a ovládol by celý náš svet.“

Zdalo sa, že kráľ nechápe. „Jednorožca? Posvätného jednorožca? Veď to je nemožné... Jednorožce predsa žijú na severe Lilandgarie. V zemi Etelwen, v krajine Bieleho leva, ich ochrancu. Sú pod ochranou moci dobra a ich moc dobra zase chráni nás. Tam sa nijaké zlo nedostane. Ako chce Valgar získať jedného z jednorožcov? To skrátka nie je možné!“

Orlin sa opäť usmial. „Áno, presne tak, máš pravdu.“

Videl, že kráľovi aj po tých desiatich rokoch, čo sa nevideli, zostal jeho zdravý rozum. Teraz mal asi päťdesiat a stále dokonale poznal každý kút a každú bytosť svojej zeme, a to Orlina tešilo.

„Bohužiaľ, existuje spôsob, ako jedného jednorožca získať,“ pokračoval. „Pred šiestimi rokmi sa kobyle jednorožca narodilo žriebä, ale pár dní po narodení sa stratilo. Zatúlalo sa ďaleko-preďaleko od Etelwenu, niekam do okolia dediny Ismires. Tak sa narušila rovnováha dobra. Tým, že sa jednorožce od seba oddelili, vznikol priestor pre zlo. Preto je možné, aby z temnôt povstal taký démon. Toho jednorožca treba doviesť späť do Etelwenu. Len tak sa dobro znova scelí. Teraz síce nikto nevie, kde by sa Valgar mohol skrývať, ale až budú všetky jednorožce opäť pohromade, vďaka ich nekonečnej moci ho Biely lev poľahky nájde. Potom kráľovná zeme zahubí čierneho čarodejníka ohromnou silou zeme spojenou s mocou jednorožca a pošle všetko zlo späť do tieňov. A náš svet tak bude zachránený,“ vysvetľoval Orlin a pozoroval pritom kráľov stupňujúci sa údiv a zdesenie, čo sa mu zračili na tvári.

„Valgar už o jednorožcovi vie,“ pokračoval čarodejník, „a povolá z temnoty tých najstrašnejších a najkrutejších netvorov, aby mu ho priviedli. Už si predsa počul o existencii kirlopov, ktorí sa tu ukrývajú celé stáročia. Ich počty vzrastú a stanú sa otrokmi Valgarovej moci.“

„Čože? To hádam nie!“ vyhŕkol kráľ. Vyzeral veľmi zaskočený. „Preto sa teda Golrog snaží dostať z podsvetia! Jednorožce sa rozdelili a ich puto sa pretrhlo, keď sa to žriebä stratilo. Dobro je ohrozené a Golrog to vie, cíti to. Snaží sa vstúpiť na zem, kým má šancu, kým je dobro oslabené. A Valgar vie, že keby použil na obrad vyvolania Golroga život a silu jedného z jednorožcov, moc dobra by bola navždy narušená a postupne by strácala silu. Potom by bolo jednoduché zahaliť svet do večnej temnoty. Nie je tak, Orlin?“

„Bohužiaľ, je,“ prikývol zachmúrený čarodejník.

„Čo teda môžeme robiť? Ako máme jednorožca zachrániť a priviesť ho do Etelwenu, keď ešte nikdy nikto nijakého jednorožca nevidel? Ony predsa počujú len volanie elfov. Aj keby sme ho našli, nedovolí, aby sme sa k nemu priblížili.“

„Nie je to celkom tak. Ani obyčajného elfa neposlúchnu. Reagujú len na volanie elfov so vznešenou krvou,“ poznamenal Orlin so vztýčeným prstom.

„A aký je v tom rozdiel?!“ skríkol kráľ nahnevane. „Nijakí elfovia tu predsa nežijú už tisícročia, to vie každý! Tak ako chceš zachrániť dobro, čarodejník? Valgarove monštrá jednorožca nájdu a my budeme stratení.“ Leodhen vyzeral bezradne. „Aj tak je to všetko zbytočné. Aj keby sme našli spôsob, ako jednorožca do Etelwenu dostať, čo potom? Vravel si, že zlo dokáže poslať späť do tieňov len nejaká kráľovná zeme. Kde by sme ju mali hľadať?“

„Nič nie je zbytočné, výsosť. Ani nemožné,“ odvetil Orlin múdro. Na rozdiel od kráľa si stále zachovával ľadový pokoj. „Kráľovnou zeme elfovia volajú svoju princeznú Aranis. Je obdarená obrovskou mocou zeme. Príroda a všetko živé ju počúva a plní jej rozkazy. Len ona nás dokáže zachrániť, môj pane. Jednorožec ju vypočuje, ona ho zavedie do Etelwenu, Biely lev vďaka obnovenej moci dobra nájde Valgara a ona jeho i všetko zlé pošle s pomocou sily jednorožca do priepasti Temných síl zeme.“

Kráľ sa na starca zadíval viac než prekvapene a nepatrne sa na tróne narovnal. Bolo jasné, že nikdy predtým o nijakej takej elfke nepočul.

„To znie nádejne, Orlin, ale znovu opakujem: elfovia tu nežijú!“

„Strach a zúfalstvo ti už zatemnili mozog. Dávno som vyslal cez Nekonečné more Magickú holubicu s odkazom. V tomto čase sú elfovia už týždne na ceste a zajtra popoludní sa vylodia na východnom pobreží. Vtedy tam musí doraziť tvoj syn a privítať princeznú Aranis s jej strážcami. Potom ju dovedie na tvoj hrad, kde ju pohostíš a ešte toho dňa vyšleš spolu so svojím najlepším bojovníkom na dlhočiznú cestu. Musia nájsť jednorožca a doputovať do Etelwenu. Vo svojej správe som ich už informoval o celej situácii.“

Kráľ od údivu otvoril ústa.

„Čo si to povedal? Elfská princezná zajtra dorazí sem do môjho kráľovstva? To nemôže byť pravda! Elfovia tu neboli vyše tritisíc rokov! Prečo by sa teraz mali vracať a pomáhať nám?“

„Ak má Golrog získať vládu nad svetom, bude musieť ovládnuť aj krajiny za morom. Temnota zaútočí aj na elfov. Preto. Navyše chcú pomôcť zachrániť svet. Sú jeho súčasťou ako všetci ostatní,“ vysvetľoval Orlin. „Leodhen, musíš veriť, viera je najdôležitejšia,“ dodal vľúdne a položil kráľovi ruky na plecia.

„Pošlem na tú cestu svojho najlepšieho bojovníka, svojho syna...“ povedal kráľ potichu. „A stráže budú prehľadávať celú Lilandgariu, aby našli čierneho čarodejníka,“ rozhodol a neprítomne sledoval špičky Orlinových topánok.

„Myslím, že pátraním po Valgarovi budeš len strácať čas. Nedopustí, aby ho niekto našiel. Jeho skrýšu celkom iste chránia všelijaké kúzla. My ho nájsť nedokážeme.“

„Aspoň sa o to pokúsim,“ trval na svojom kráľ, i keď ho táto informácia ešte väčšmi rozladila. Orlin síce hovoril, že Valgara dokáže nájsť len Biely lev z krajiny Etelwen na severe Lilandgarie, ale Leodhen predsa len dúfal, že by ho možno jeho vojaci dokázali vypátrať aj bez Bieleho leva.

Lenže Orlin jeho nádeje rýchlo zmaril.

„Mal by si sa mať na pozore. Valgarových špiónov pribúda a je takmer isté, že sa o našom stretnutí a o príchode elfov dozvedia. Mohli by to chcieť celé prekaziť,“ varoval ho vážnym hlasom.

„Prikážem synovi a jeho strážam, aby boli maximálne opatrní,“ ubezpečil kráľ čarodejníka. „Trápi ma však ešte niečo iné. Môj ľud sa zatiaľ o tejto situácii nesmie dozvedieť. Nastala by panika. Aj príchod elfov musí zostať v tajnosti.“

„Myslel som si to. Preto som elfom vo svojej správe toto tvoje rozhodnutie oznámil. Nesúhlasím s ním však, pane. Tvoj ľud sa o všetkom dozvie, či chceš, alebo nie. Zlo sa začne rozpínať po Lilandgarii. Myslíš si vari, že si to ľudia a čarodejné bytosti nevšimnú? To by si bol veľmi naivný. Keď obludy začnú napádať dediny a mestá, ľudia budú klásť otázky. Panika nastane v každom prípade. Budeš im musieť oznámiť, čo sa deje. Budeš musieť hovoriť o zle, Golrogovi, jednorožcoch aj o elfoch,“ upozornil ho Orlin.

„Áno, áno! Veď ja viem! Nie však teraz. Zatiaľ ešte nie,“ odbil ho nervózne kráľ.

V tej chvíli mladík, ktorý stál celú dobu za dverami, usúdil, že už počul dosť. Na jeho tvári sa zračili obavy. To, čo sa dozvedel, bolo naozaj vážne. Stál opretý chrbtom o obrovské dvere a dumal nad čarodejníkovými slovami o pohltení sveta temnotou a o posvätnom jednorožcovi niekde v Ismires. Celkom zabudol, prečo sa vlastne snaží, aby ho nikto nevidel. Zrazu akoby vedel, čo má urobiť. V hlave sa mu zrodil plán. Vzápätí si však uvedomil, že na to, aby ho mohol uskutočniť, musí sa dostať preč z hradu. Rozbehol sa ku kamennému schodisku a po ňom rýchlo nadol. Schody boli úzke a tmavé, obklopené studenými kamennými múrmi, po ktorých sa plazila vlhkosť. Na strope viselo len jediné svetlo a osvetľovalo záľahu pavučín.

Nachádzal sa na jednom z poschodí, odkiaľ viedlo schodisko stále nižšie. Mladík však zabočil doľava, kde sa tiahla dlhá chodba. Pozdĺž stien stálo niekoľko sôch vytesaných z bieleho a bledomodrého kameňa. Stvárňovali elfov.

Elfov si ľudia v Lilandgarii vždy ctili a uznávali ich. Tieto sochy tu stáli na ich počesť od čias, keď pred tisíckami rokov priviedli do krajiny jednorožce, a tým aj dobro, mier a život. Dlhé roky potom žili elfovia a ľudia v harmónii a priateľstve. Nakoniec však elfovia usúdili, že je čas vrátiť sa do ďalekej krajiny za morom, do zeme vzniku všetkého života, kúziel a mágie. Ľudia na nich dlho spomínali, ale ich existencia sa pomaly stávala len legendou.

Na stenách viseli obrazy znázorňujúce históriu – spojenectvo ľudí a elfov, ich prvý príchod, odchod a mnohé ďalšie udalosti. Podlaha bola z dreva a pokrýval ju biely hodvábny koberec. Z chodby viedli dvere do rôznych komnát, izieb a siení. Aj tu na stenách plápolal Fialový plameň z pochodní, a dodával tak tmavej chodbe hrejivý nádych.

Mladík sa chcel opatrne vydať ďalej, ale náhle oproti nemu po schodoch vykročili traja strážnici. Pohľady sa im stretli. Stráže zostali na okamih zarazene stáť na mieste, ale keď sa mladík dal na útek, prebrali sa z tranzu a rozbehli sa za ním.

Chlapec bol vysoký a štíhly, mal vypracovanú postavu a bežal tak rýchlo, že mu traja vypasení strážcovia sotva stačili. Asi v polovici chodby konečne zbadal východ na Modrý most, za ktorým chodba pokračovala ďalej. Mladík k nemu dobehol, a hoci mal hlavu plnú starostí, ako sa dostať z hradu skôr, než ho vojaci dostihnú, nemohol si nad vchodom nevšimnúť krásnu tmavofialovú sochu vtáka Fénixa – vládcu a ochrancu všetkých živlov: zeme, ohňa, vody a vzduchu. Rovnako nemohol prehliadnuť ďalších troch strážnikov, ktorí sa k nemu blížili z druhej strany chodby. Rýchlo vybehol na most a za pätami mal všetkých šesť vojakov, ktorí kričali: „Stoj!“

Ako bežal po moste, otáčajúc sa, aby zistil, ako ďaleko sú stráže, zbadal nad vchodom zvonku pripevnenú kamennú hlavu draka s otvorenou tlamou, z ktorej šľahal Fialový plameň. V tej strašnej tme to bolo jediné osvetlenie Modrého mosta. Muselo byť už dávno po polnoci a na cestu mu svietil len veľký mesiac na oblohe.

Most bol dlhý, mohol merať dobrých tristo metrov. Aj keď sa chlapec blížil k jeho koncu, vôbec nebol zadýchaný ani unavený. Zato vojaci už nestačili s dychom, a preto sa za ním ďalšie Stoj! neozývalo.

Dobehol k vchodu do jednej z veží Dvojčiat, kde visela rovnaká hlava draka ako nad východom, ktorým pred chvíľou opustil Eleanor. Na chvíľu zastal, pretože vojaci boli ďaleko za ním, a potom vošiel dovnútra.

Nad vchodom sa týčila presne taká socha Fénixa ako v Eleanor a hneď napravo sa nachádzal východ na ďalší Modrý most vedúci do druhého Dvojčaťa. Stenu vypĺňali veľké okná a z ich horných okrajov, pri strope zdobených drahokamami, viseli zelené výhonky rastlín s jasnobielymi kvetmi. Stráže sa však približovali, a tak sa mladík znovu rozbehol k schodom vedúcim až na nádvorie.

Vypasený vysoký muž v brnení, s prísnou vráskavou tvárou, hrdzavými fúzmi aj vlasmi, malinkými očami a červeným nosom, s mečom v ruke dobehol ku kráľovi, aby mu oznámil, čo sa stalo.

„Môj pane, netušíme, ako sa to mohlo stať, ale utiekol! Dvoch strážnikov, čo naňho dohliadali, sme našli vo väznici omráčených na zemi.“

„Ako je to možné?!“ rozkríkol sa kráľ a husté obočie sa mu od hnevu zvraštilo. „Ako vám mohol uniknúť? Kedy? Ako sa dostal von z hradu?“

Leodhen väčšinou pôsobil vľúdnym dojmom, ale keď sa rozzúril a trápilo ho toľko starostí ako práve teraz, naháňal hrôzu a rešpekt. Rozčuľoval sa tak, až mu z hlavy so šedivejúcimi hnedými vlasmi skoro spadla strieborná koruna zdobená jediným veľkým krištáľom. Ten utečenec musel byť veľmi dôležitý.

„Prišli sme na to až teraz, môj pane. Ale preč musí byť už najmenej hodinu! Z hradu sa však ešte nedostal, je na úteku. Moji muži ho prenasledujú, mieri na nádvorie! Je rýchly a obratný, výsosť. Obávam sa, že ho...“

Kráľ ho nenechal dokončiť vetu. „Nesmiete ho nechať ujsť! Počujete? Tak choďte a priveďte mi ho späť, kapitán!“

Kapitán len kývol hlavou na súhlas a náhlivo odišiel. Orlin, ktorý sa v rohu opieral o svoju palicu a počúval, len zdvihol biele obočie a spýtal sa: „Je to ten, čo myslím?“

Kráľ sa k nemu otočil a vyzeral trochu zaskočený. Akoby zabudol, že v miestnosti nie je sám.

„Ach áno, Orlin, pred pár dňami sa mi ho konečne podarilo zajať. Veď poznáš zákony môjho kráľovstva. Je toho na mňa naraz priveľa. Ak utečie, moji vojaci budú musieť pátrať nielen po Valgarovi, ale aj po ňom. Ako sa len toto všetko skončí... Ak náš plán nevyjde a tá elfka zlyhá, už nás nič nečaká. Len smrť.“

Vzdychol si a sklopil zrak. Už z neho nevyžarovala ani štipka zlosti, len beznádej a smútok.

Orlin sa zamračil a pristúpil bližšie.

„Tak sa predsa vzchop! Si kráľ, tvoj ľud ťa potrebuje! Všetci sa spoliehajú na svojho kráľa, svojho vodcu! Silného a pripraveného bojovať za svoju zem. Nepotrebujú slabocha a zbabelca. Ukáž ľuďom a ostatným bytostiam, že treba bojovať za tento svet, za dobro. Nauč ich odvahe a odhodlanosti! Pretože k bojom dôjde! Netvori z podsvetia, ktorých vyšle Valgar, budú napádať rovnako dediny a tvojich ľudí, ako aj čarodejné bytosti z lesov. Nastane panika a strach. Ľudia budú potrebovať cítiť, že majú vo svojom kráľovi oporu, že ich bude brániť! Budú potrebovať odvahu a nádej, ktoré im musíš dodať. Tak sa prestaň ľutovať a pochovávať zaživa! Bráň svoju krajinu!“

Tie slová prinavrátili Leodhenovi všetky stratené nádeje i odvahu.

„Áno! Máš pravdu, čarodejník! My musíme bojovať! Bolo chybou zúfať si! A musíme veriť, že posvätný jednorožec aj s princeznou dorazia do Etelwenu živí a bez úhony! Áno! Leodhen, kráľ Leondský, sa nevzdá svojej zeme tak ľahko! Zlo sa vráti späť do hlbín temnôt – tam, kam patrí!“

Mladík utekal cez priestranné, v tme zahalené nádvorie a všade navôkol sa to začínalo hemžiť vojakmi. Jeho jedinou šancou bolo dobehnúť k blýskajúcim sa hradbám, ožiareným striebornými mesačnými lúčmi, a otvoriť obrovskú masívnu vstupnú bránu z bieleho dreva.

Vedľa brány bol v hradnom múre vyobrazený trojuholník o trochu väčší než ľudská dlaň. Mal modré žiarivé okraje a uprostred sa jagalo vyčnievajúce fialové koliesko. Stačilo sa ho dotknúť a brána by sa otvorila.

K chlapcovi však pribehol jeden z vojakov a zahnal sa po ňom mečom. Mladík sa úderu namierenému na hlavu vyhol a rýchlym kopnutím vyrazil vojakovi zbraň z ruky. Potom zasadil svojmu protivníkovi ranu päsťou do tváre a ďalšiu do brucha. Nakoniec ho kopol do hrude. Vojak sa zatackal a spadol na zem. Utečenec rýchlo zodvihol jeho meč a utekal k bráne.

Len čo dobehol k hradbám, stlačil fialové koliesko. V tej chvíli sa ozvali škrípavé a vŕzgavé zvuky, koliesko sa začalo pozvoľna otáčať a brána sa pomaly otvárala.

Stráže medzitým dobehli k chlapcovi a vrhli sa naňho. Ten veľmi obratne a svižne mečom odrážal všetky útoky. Na prvý pohľad bolo vidieť, že meč v rukách nedrží prvý raz.

Konečne bola brána dostatočne otvorená, aby sa cez ňu pretiahol von. Len čo to urobil, preliezali za ním aj strážcovia. Mladík rýchlo stisol koliesko na druhej strane hradného múru a brána sa začala zatvárať.

Koliesko v trojuholníku z vnútornej strany hradu malo funkciu otváraciu a zatváraciu, kým koliesko z vonkajšej strany dokázalo bránu len zavrieť. To preto, aby sa do hradu nemohli dostať nepriatelia.

Niekoľko vojakov sa za ním stačilo predrať skôr, než sa brána zatvorila. Tí, čo zostali vnútri, museli opäť stlačiť koliesko a čakať, kým sa brána pomaly otvorí. Mladík sa zatiaľ pustil do boja so štyrmi vojakmi, čo sa stihli dostať von z hradu. Odrážal ich útoky a údery jeho meča boli stále silnejšie. Toľko ráz sa mu naskytla príležitosť niektorého z nich prebodnúť, ale akoby sa tomu vyhýbal. Vždy keď mal šancu zabiť, v očiach sa mu nebezpečne a túžobne zablyslo, ale zdalo sa, že sa to nutkanie snaží zo všetkých síl potlačiť.

Jeden z vojakov sa k nemu vrhol s mečom vo vystretej ruke. Mladík uskočil z jeho dosahu, vojak sa potkol a zvalil sa na zem. Chlapec k nemu priskočil, dupol na ostrie meča, po ktorom sa muž naťahoval, a kopol ho do tváre. Vojak zostal nehybne ležať a z úst mu kvapkala krv. Vtom sa prirútili ďalší dvaja strážcovia a dozaista by boli mladíkovi uťali hlavu, nebyť toho, že sa sklonil po meč vojaka, ktorého práve skolil.

Chlapec sa vystrel, teraz už s mečmi v každej ruke, a výhražne nimi zašermoval. Vojaci si vymenili vydesené pohľady, ale aj tak naňho znovu zaútočili. Uvedomil si, že nemajú ani najmenšie tušenie, čo je zač a prečo ho vlastne dal kráľ zajať. Uškrnul sa a zastavil výpad jedného z nich mečom v ľavej ruke, kým druhým mečom sekol ďalšieho vojaka do stehna. Ten sa s bolestným skučaním zviezol na zem, zvierajúc si rukami rozseknutú nohu. Nakoniec obom zvyšným strážnikom zasadil rukoväťou meča rany do hláv. Obaja sa zapotácali a zvalili sa na zem. Záhadný mladík viac nečakal a utiekol do Kelonského lesa.

ELFOVIA

Bolo ráno a teplé jarné slnečné lúče presvitali pomedzi vysoké, napoly vyschnuté stromy v Kelonskom lese. Početné pestrofarebné vtáky v kŕdľoch poletovali zo stromu na strom a ustavične si pospevovali. Niekoľko starých vyvrátených pňov sa schovávalo za hustým, i keď vyschnutým papradím, obtierajúcim sa o dlhé a čiastočne olúpané kmene smrekov a borovíc. Opadané konáre rozvetvených kríkov, husto rastúcich jeden vedľa druhého, pôsobili bezútešným a smutným dojmom. Celý les vyzeral, akoby sa práve blížila jeseň, hoci v skutočnosti sa prebúdzala jar.

Kelonský les prežil na tomto svete už celé veky a staroba sa na ňom neľútostne podpísala. Od čias, keď odplávali prví elfovia, sa steblá trávy ani listy stromov či kríky nesfarbili sýtou, živou zelenou farbou, nech bolo akékoľvek ročné obdobie. Celé roky les zostával odetý do uschýnajúceho a ošumelého šatu. Kôra na stromoch praskala a lúpala sa, konáre sa lámali a odumierali, rovnako aj na kríkoch. Tráva a ostatné nízke porasty vyschýnali a navliekali sa do žltkastých farieb, pôda bola vyprahnutá, pokrytá opadaným ihličím. Les sa zdal tichý a pustý, neobývaný, bez akéhokoľvek tvora okrem vtákov.

Po úzkej kamenistej cestičke kráčal pomedzi smreky mladík s kapucňou na hlave. Bolo očividné, že nechce, aby mu niekto videl do tváre, aj keď v lese nebolo ani živej duše.

Kapucňa bola súčasťou dlhého tmavohnedého, po kolená siahajúceho plášťa, spod ktorého mladíkovi vytŕčal meč. Dlaňou stále zvieral jeho rukoväť, akoby každú chvíľu očakával útok. Na rukách mal jazvy a šrámy, ktoré sčasti zakrývali kožené rukavice bez prstov.

„Ešte pár metrov a budem na mieste. A uvidím elfov... Skutočných elfov!“ drmolil si chlapec.

Vtom sa ozval poriadne zadychčaný hlas: „Tak už konečne spomaľ a počkaj na mňa!“

„Čože? Kto to povedal?“ Mladík sa obzrel za seba, pevne zovrel meč, ale ešte ho netasil.

„Kto to povedal? No predsa ja! Kto iný?!“

Zo stromu za mládencom zoskočila tučná biela chlpatá mačka. Teda, na prvý pohľad to stvorenie vyzeralo ako mačka, ale medzi veľkými ušami malo čierny roh, ktorý bol o niečo dlhší než uši zvieraťa. Okrem čierneho rohu malo aj čierne labky, ňufák a špičku chvosta. V skutočnosti to vôbec nebola mačka, ale mačkoroh. A mladík to vedel.

„Na čo tak zízaš! Myslel si si, že v tom príšernom meste zostanem trčať sám? Ani náhodou! Ja som akčný mačkoroh! K životu potrebujem vzrúšo! A ty si ma tam pokojne nechal!“ prskal mačkoroh, až sa mu chlpy ježili.

Mačkorohy žijú v mnohých ľudských rodinách ako priateľské domáce zvieratá. Alebo skôr čarodejné tvory. Veľa sa však o nich nevie. Azda len to, že v skutočnosti sú to divé tvory, ktoré najčastejšie žijú v horách, a podľa všetkého by vraj mali mať aj kúzelnú moc. No tento mačkoroh vyrastal s chlapcom a nikdy nijaké kúzla neurobil. Mládenec sa domnieval, že buď nijakú moc nemá, alebo ju nevie používať, alebo o nijakej ani nevie.

„Nemal som čas vracať sa po teba, Žiki. Ledva som odtiaľ vyviazol!“ ohradil sa chlapec. „Aj tak si stále myslím, že tú akčnosť si len nahováraš. Mal si tam zostať. Bolo tam plno myší. Tie ti na dvíhanie adrenalínu stačia.“

Aj keď sa mladík naoko hneval, v skutočnosti bol veľmi rád, že ho Sniežik našiel.

„Čože? To akože myslíš vážne? Ja a chytať myši? To bol asi fór, nie? Myši lovia obyčajné mačky. A ja nie som mačka! Tak si to už konečne zapamätaj!“

Sniežik bol zrazu taký nabrúsený, že chlapcovi div nevyškriabal oči.

„No dobre, dobre! Ja viem! Len už prestaň prskať!“ zamračil sa chlapec.

„Kam to vlastne ideme?“ spýtal sa Sniežik už trochu pokojnejším hlasom.

„To je zložité pre taký malý mozoček, ako máš ty, Žiki,“ neodpustil si uštipačnú poznámku chlapec. „Takže v skratke: zlý čarodejník sa chystá vypustiť z temnôt strašidelného démona, ktorý chce zničiť svet. Na to potrebuje jednorožca, ktorý sa pred rokmi zatúlal niekam k dedine zvanej Ismires. Tým sa narušilo dobro, pretože sa oddelil od ostatných jednorožcov. Nejaká elfská princezná, ktorá má práve doraziť, má veľkú moc zeme a ako jediná môže odviesť toho jednorožca späť k ostatným a potom zničiť Valgara. Ehm, to je ten zlý čarodejník, chápeš? No a ja som sa rozhodol, že pomôžem zachrániť svet a dobro a pôjdem s ňou. Teraz ich však musím varovať, myslím elfov, pretože by každú chvíľu mali priplávať k našim brehom neďaleko odtiaľto. Ide o to, že keď som včera šiel cez les, počul som, ako sa nejaké dve postavy, nevidel som im do tvárí, pretože bola tma, bavili o napadnutí práve týchto elfov. Dnes.“

„Hm... Aha. To neznie veľmi dobre,“ trochu sa zamračil Sniežik. „Ale bude to napínavé! Ešte napínavejšie než naše predchádzajúce dobrodružstvá!“

„Ak to vyjde, bude to to najväčšie, čo som v živote dokázal napraviť. Potom mi už svedomie azda dá spať...“ Poslednú vetu povedal chlapec tak potichu, že ju Sniežik takmer nepočul.

„Ako ďaleko sme od toho miesta?“ spýtal sa.

„Pár minút,“ odpovedal chlapec. „Chápeš vôbec, čo som ti hovoril, Žiki? Nemusíš so mnou chodiť. Tu pôjde o život. Bude to namáhavé, náročné.“

„Kam ideš ty, idem aj ja! A keď si sa už rozhodol, že musíš pomôcť zachrániť svet, pôjdem s tebou. Okrem toho, bezo mňa by si to aj tak nezvládol!“ vyhlásil mačkoroh a spokojne pokrútil chvostom.

Mladík sa len pousmial a na poslednú poznámku radšej nereagoval. Nechcel mu kaziť predstavu, aký je preňho dôležitý a nenahraditeľný. Pravdou však bolo, že bol na Sniežika zvyknutý a mal ho skutočne rád, i keď sa často dohadovali a podpichovali. Veľa toho spolu prežili a jeden bez druhého sa cítili trochu nesvoji. Lenže Sniežik stále žil v presvedčení, že je veľmi odvážny a silný a že bez neho by sa chlapcovi mohlo niečo prihodiť. No v skutočnosti mu dokázalo nahnať strach aj obyčajné šumenie stromov.

„V súčasnej situácii je každá pomoc dobrá. A ja som najlepší bojovník široko-ďaleko,“ poznamenal mládenec.

Mohlo by sa zdať, že tá poznámka vyznela trochu namyslene, ale nebolo to tak. Každý človek je v niečom dobrý a vie to o sebe. Niekto krásne spieva, niekto maľuje a tento mladík bol výborným bojovníkom a veľmi dobre to vedel, nebál sa povedať to nahlas. Vlastne nikdy sa nebál povedať nahlas, čo si myslel. Bol odvážny a udatný. Taktiež trochu tvrdohlavý, veľmi hrdý a uzavretý. S nadšením sa vrhal do každého nebezpečenstva a hocičo mu len tak strach nenahnalo.

Zato Sniežik bol jeho pravým opakom. Bál sa všetkého, čo vyzeralo len trochu nebezpečne, a pri každom boji alebo nepriateľskej potýčke, ktorých bývalo na jeho cestách s mladíkom skutočne viac než dosť, sa niekam nenápadne schoval. Odmietal si však pripustiť, že by sa mohol niečoho báť. Stále opakoval, aký je statočný a nebojácny. Zrejme sa chcel čo najviac podobať svojmu priateľovi. Boli takí rozdielni, a pritom jeden bez druhého nevydržali.

„Možno si najlepší, ale mnohému som ťa naučil ja!“ vystatovačne upozornil chlapca Sniežik.

„A čomu si ma ty asi tak naučil?!“

„No... napríklad... je toho veľa, práve teraz si nespomeniem! No a?“

„No a nič. Len som si chcel niečo potvrdiť.“

Sniežik napaprčene zavrčal: „Akože čo? Že si vymýšľam?“

„Vlastne som len...“ Mladík už vetu nedopovedal. Práve dorazili k východnému pobrežiu, kde zbadali niečo, čo im vyrazilo dych. Pláž bola posiata mŕtvymi telami asi desiatich elfov a pätnástich kirlopov.

Kirlopovia sú príšerné obludy, ktoré stvoril Valgar z čiernej mágie, z tej najstaršej, pochádzajúcej z najhlbších temnôt, za jediným účelom – zabíjať. Niekoľkých vytvoril už pred desiatimi rokmi, keď sa prvý raz pokúšal vyslobodiť Golroga. Odvtedy kirlopovia v kráľovstve zostali a rozmnožovali sa. Podľa čarodejníka Orlina tu však žili už dávno predtým, než sa objavili prví ľudia aj elfovia, a Valgar sa len postaral o to, aby ich bolo stále viac.

Majú malý mozog, takže sú dosť tupí a počúvajú len rozkazy svojho pána. V dobe keď bol čierny čarodejník uväznený a spútaný, sa nikdy neodvážili konať sami za seba. Skrývali sa a len občas napádali malé deti, ktoré sa zatúlali ďalej od domova.

V súčasnosti ich Valgar robí stále viac a viac. Budú ničiť mestá a dediny, po čom túžili celé roky. A teraz majú konečne niekoho, kto sa im postaví do čela, kto vypočuje ich túžby a pošle ich zabíjať ľudí, zvieratá, kúzelné bytosti a všetko živé, čo im príde pod ruky. Neuvedomujú si, že pre Valgara sú len nástrojom moci a sily. Vraždiacimi strojmi. Vnímajú len to, že sa konečne objavil niekto, kto im bude veliť, a oni budú môcť konečne vyjsť z tieňa a ničiť. Vychutnávajú si utrpenie a bolesť druhých. Nemajú city ani súcit, srdce ani svedomie. Kráľ Leodhen sa s nimi, samozrejme, stretne v mnohých bojoch a bitkách. Bude odrážať ich útoky a brániť svoju zem. Lenže kirlopov bude stále pribúdať, až kým dobro nebude raz a navždy zničené.

Mladík aj Sniežik si chvíľu prezerali pobrežie nasiaknuté krvou i prebodnuté, zohavené telá, nehybne ležiace na pôvodne svetlom, teraz však červenom piesku, ktorý obmývalo Nekonečné more, tiahnuce sa ďaleko za obzor. Pred nimi nebolo vidieť nič, len obrovskú, slnkom zaliatu vodnú plochu. Za chrbtami sa im rozprestieral Kelonský les, ktorého vysoké staré stromy siahali skoro až k oblakom... alebo to tak aspoň vyzeralo.

Mladík sa zamyslene díval na mŕtvoly. Bol to strašný pohľad. Prvý raz vidieť vznešených elfov práve v takejto situácii! Vidieť ich telá, ako sa povaľujú vedľa tých netvorov. Tiež si všimol rozdiely v ich výzbroji. Kým kirlopovia boli navlečení do akýchsi neobratne vyrobených tmavohnedých brnení, elfskí vojaci mali na sebe dôkladne ukutú striebristú zbroj, teraz síce zaliatu krvou, ale napriek tomu krásnu, s jemne vypracovanými detailmi. A cez chrbty mali prehodené modré plášte.

Mládenec so Sniežikom pomaly začali chápať, čo sa tu asi stalo.

„Tí elfovia... musela to byť stráž, čo mala sprevádzať princeznú,“ odhadoval chlapec.

Z pozorovania ho však vyrušil nejaký zvuk: tichý škripot piesku. Otočil sa a zalapal po dychu. Pred ním stála vysoká štíhla dievčina s napnutým lukom a so šípom pripraveným vystreliť. Jasnobiele vlasy mala na temene zviazané do dlhého copu, len jeden tenký pramienok jej splýval po bledej úzkej tvári s ostrými črtami.

„Elfka...“ vydýchol od úžasu, aj keď sa snažil nedávať ho priveľmi najavo. Nikdy nijakého elfa nevidel. Koniec koncov, ako každý.

Prebodla mladíka chladným pohľadom výrazných zelených očí. „Kto si a čo tu hľadáš?“

Povedala to tak sebaisto a pokojne, že mu hneď bolo jasné, kto to je. Elfská bojovníčka. Aj jej odev to dokazoval – vysoké pružné telo mala zahalené do korzetu z akejsi zvláštnej matnej bielej kože bez ramienok a so šnurovaním vpredu. Vynikol tak jej úzky pás, ktorý zvýrazňoval žiarivobiely, tenký, ale pevný opasok s vyšitými striebornými elfskými ornamentmi a symbolmi. Plecia mala odhalené a poniže nich sa začínali rukávy. Ruky od lakťov nadol obopínali zvláštne chrániče, na ktorých boli po bokoch vyryté elfské znaky. Aj atramentovomodré blýskavé nohavice mala posiate dlhými pásmi elfského písma. Bielosivé čižmy, ušité zrejme z rovnakého materiálu ako korzet, jej siahali až nad kolená. Na boku jej visel elegantný meč ukutý z temnej modrej ocele. Okolo jeho čepele sa ako had ovíjala ostrá striebristá niť zalievajúca hrot čistým striebrom. Záštita sa stáčala k útlej lesklej rukoväti a do hladko opracovanej hlavice bol osadený okrúhly biely diamant.

Elfka vyzerala skutočne nádherne. Na mladíka pôsobila jemne a nedostupne. Pripadala mu bezchybná, ani čo by ju niekto vytesal z toho najčistejšieho a najpriezračnejšieho kameňa. Alebo z ľadu.

„Nie je dôležité, kto som. Prišiel som vás varovať. No ako vidím, neskoro...“ odpovedal. Videl, že na ňu urobilo dojem, ako pokojne a vyrovnane to povedal. Ešte stále mal cez hlavu prehodenú kapucňu, takže mu nevidela dobre do tváre, a to ju zrejme znepokojovalo. Nevedela, čo môže od tajomného muža čakať. Navyše mal pri páse meč a bolo isté, že ho vie používať.

„Varovať? Ako to myslíš? Chceš povedať, že si o našom príchode vedel?! Malo to zostať utajené! Si špeh?!“

Podozrievala ho a ešte väčšmi napla biely luk s prekrásnym krištáľovým zdobením a elfskými znakmi. „Zlož si dolu kapucňu a povedz, čo si zač!“

Mladík na chvíľu zaváhal, ale nakoniec si predsa len neochotne stiahol kapucňu z hlavy a s chladným pokojom v očiach pozrel na elfku. Vyzeral naozaj veľmi dobre. Charizmatickým rysom tváre dominovali veľké, hlboké orieškovohnedé oči a na mužnej brade mu vyrastalo krátke strnisko. Dlhé svetlohnedé vlasy mu siahali po plecia. Mal ich trochu zastrihnuté, a tak mu padali do počernej tváre.

„Nie som špeh. Som pútnik a v lese som začul dvoch neznámych, ako plánujú váš prepad. Bola noc, takže neviem, kto to bol, ale zrejme dvaja kirlopovia. Chcem vám pomôcť s posvätným jednorožcom a zničiť zlo. Vo svete som sa veľa naučil. Moja pomoc sa vám zíde, som dobrý bojovník, elfka.“

„Neviem, či ti môžem dôverovať. Zdá sa, že toho vieš veľa. Žeby si si naozaj všetko vypočul od tých odporných kirlopov?“ nadhodila a premerala si ho podozrievavým pohľadom. „Ak chceš pomôcť zachrániť svet, v poriadku, je to tvoje rozhodnutie. Budem musieť veriť, že si mal naozaj v úmysle varovať nás. Moja pani vydala rozkazy uvítať každú pomoc, no niekedy je priveľmi dôverčivá. Ja si však na teba dám pozor. Uvidíme, či ti budeme môcť dôverovať.“

Elfka sklonila luk a o niečo prívetivejším hlasom sa spýtala: „Ako sa voláš?“

„Veragin. A ty?“

„Lavril.“

„Povieš mi teda, čo presne sa tu stalo?“ so záujmom sa spýtal Veragin.

Elfka sa snažila ovládať, ale pohľad na mŕtve telá elfských strážcov ju bolel. „Keď sme sa priplavili, mal nás čakať princ Falien s uvítaním. Nenapadlo nám, a kráľovi zrejme tiež nie, že by sa o tejto schôdzke mohli dozvedieť nepriatelia. Valgar musí mať veľké množstvo špehov. Všade.“

Pri posledných slovách ho prebodla nedôverčivým pohľadom.

„Priplávali sme k pobrežiu, a len čo sme vystúpili z lode, z krovia a lesa vyskákala záľaha kirlopov. Boli sme zaskočení. Mohlo ich byť asi tridsaťpäť a nás bolo len osemnásť vrátane mňa. Väčšina sa vrhla na nás a zvyšok na princeznú. Nemohli sme nič robiť. Boli veľmi rýchli a bolo ich veľa. Nedokázali sme princeznú ochrániť. Niekoľko kirlopov ju unieslo a zvyšok padol tu, rovnako ako všetci naši muži. Zostali sme len ja a môj brat. Sme princezninou najbližšou strážou a jej priateľmi. Pár minút pred tvojím príchodom dorazil princ a šesť vojakov. Povedali sme im, čo sa stalo. Dvaja vojaci šli o situácii informovať kráľa Leodhena a princ so zvyšnými vojakmi a s mojím bratom bežali hľadať našu princeznú. Chcela som ešte vzdať česť našim padlým, keď si sa objavil.“

„Takže teraz ju pôjdeme hľadať aj my,“ ozval sa Veragin zamyslene. Mal hlboký, drsný hlas. „Tie monštrá nemôžu byť ďaleko. Určite ju vedú k Valgarovi. To znamená, že ju chce živú. Ale prečo? Určite vie, že práve ona má moc zničiť ho. Tak prečo ju nedal rovno zabiť?“

Elfka zdvihla jedno obočie. Zrejme ju zaujala mládencova bystrosť.

„To neviem,“ odvetila. „Tiež mi to napadlo. Proroctvo však hovorí, že kráľovná zeme dokáže zničiť čierneho čarodejníka len s pomocou Bieleho leva a prostredníctvom moci dobra jednorožcov. Teraz by to zrejme nedokázala. Aj tak však nechápem, prečo ju Valgar nedal rovno zabiť. Možno si chce vychutnať jej smrť osobne.“

Veragin prikývol. „V každom prípade ju určite vlečú k nemu. A tak mi napadá: nebolo by jednoduchšie sledovať ich a dať sa doviesť priamo k jeho skrýši? Potom by ho mohla tvoja pani zničiť, a poslať tak všetko zlé do tieňov.“

„Nie, Valgar svoj úkryt veľmi dobre stráži pomocou najmocnejších kúziel. Neverím, že by dovolil kirlopom prísť až ku skrýši a dať sa tak ľahko vystopovať. Myslím, že s kirlopmi a ďalšími svojimi netvormi má dohovorené miesto, ktoré je prepojené s jeho úkrytom nejakým kúzlom. A tam si princeznú pravdepodobne prevezme. Takže by nemalo zmysel stopovať ich. Navyše, mojou úlohou je spolu s bratom sprevádzať princeznú na jej ceste za Etelwen a chrániť ju. Nie ju nechať v pazúroch nejakých monštier a stopovať ich ktoviekam.“

Veragin sa zatváril nechápavo.

„Za Etelwen? Chceš povedať do Etelwenu, nie?“

„Samozrejme, že nie. Keď niečo poviem, tak to platí,“ osopila sa naňho elfka urazene, až Veragin prekvapene zamrkal.

„Etelwen sú po elfsky jednorožce. To váš ľud nevie? Krajina Etelwen, kde jednorožce žijú, je elfský názov a v preklade znamená Krajina jednorožcov.“

„Hm... Počuj, vysvetli mi, ako je možné, že o Valgarovi a o temnote, čo sa chystá na svetlo, toho toľko vieš? Elfovia predsa celé tisícročia žili v zemi za morom. Ako to, že ste takí informovaní?“ čudoval sa Veragin a prižmúril oči.

„Vy toho o našom ľude veľa neviete, ale my o vás hej. No poď už! Poviem ti to cestou...“

„Náš ľud sa doplavil k týmto brehom pred dávnymi vekmi,“ začala svoje rozprávanie elfka, zatiaľ čo sa vnárali späť do Kelonského lesa. „Priviedli sme sem Etelwen – posvätné jednorožce – a spolu s nami prišli aj ďalšie čarodejné bytosti. Spriatelili sme sa s ľuďmi a uzavreli s nimi spojenectvo. Potom však nadišiel čas opustiť Lilandgariu a vrátiť sa do rodnej zeme. Myslíš, že by sme ju nechali len tak napospas jej osudu? Vták Fénix, ktorý sídli s čarodejníkom Orlinom v Nimiliede, často prelieta cez Nekonečné more, aby nás informoval, ako sa ľuďom celé tie veky darí. Aj naši mudrci a Najvyšší elfovia z Rady kráľovnej pravidelne nazerajú do Anlidi-lira – Studničky obrazov. Tá čestným ukazuje všetko, čo chcú vidieť zo sveta ľudí.

Lavril sa odmlčala. „Myslím, že som toho povedala priveľa.“

„Nemaj obavy, ja naozaj nie som špeh. Prisahám,“ ubezpečoval ju Veragin, i keď sa zdalo, že ju nemôže hocičo len tak rozrušiť. Bolo vidieť, že je to tvrdé dievča, hrdé a odvážne, ktoré sa dokáže postaviť každému nebezpečenstvu. To mali s Veraginom spoločné.

Konečne sa ozval aj Sniežik, ktorý celý čas len počúval, ale aj tak ničomu nerozumel: „Tiež by ste si už mohli uvedomiť, že existujem!“

Lavril sa nebadane strhla, zrejme si až doteraz nevšimla, že Sniežik je celý čas s nimi.

„Mačkoroh? Kde sa tu vzal?“ spýtala sa a mierne zvraštila obočie.

„Drahá elfka, ja som tu totiž celý čas! Ráčte vedieť!“ zavrčal Sniežik dotknuto.

Veragin sa pousmial a uprel zrak na Lavril. „To je môj spoločník.“

„Presne!“ prisvedčil mačkoroh okamžite. „A tiež ochranca!“

Veragin pokrútil hlavou a zasyčal: „Už s tým prestaň! Preháňaš. To ja ťa musím ustavične ochraňovať.“

Tí dvaja sa potom ešte chvíľu dohadovali. Lavril ich zatiaľ nechala ďaleko za sebou a bystrým pohľadom skúmala každučkú časť lesa. Keď si Sniežik všimol, že kráča niekoľko metrov pred nimi, vyskočil Veraginovi na plece a pošepkal mu do ucha: „Počuj, a nemáš náhodou tak trochu strach, že keď je tu niekde princ, mohol by ťa spoznať? Ha?“

Aj Veragin mu odpovedal pošepky, aby ich elfka nepočula: „Nie. Stretli sme sa len raz, a aj to na okamih. Nemyslím, že by ma spoznal. A keby aj – vôbec netuší, kto som. Jeho otec je pátraním po mne posadnutý, ale svojim deťom nepovedal nič. Bojí sa.“

Mali za sebou taký kilometer cesty lesom, keď Veragin náhle zastal a začal sa dotýkať zeme, akoby niečo hľadal alebo si prezeral pôdu.

„Aha, tu. Kirlopovia šli tadiaľto. Na zemi sú odtlačky ich láb. Boli piati. Nie, šiesti! Tento tu je oveľa hlbší než ostatné. Určite patrí kirlopovi, ktorý nesie princeznú.“

„Áno, výborne, si dobrý. Tak rýchlo, poďme! Musia byť len niekoľko metrov pred nami!“ súrila ich Lavril a okamžite sa dala do behu. Pohybovala sa ladne ako laň, s ľahkosťou a prirodzenou svižnosťou. A utekala rýchlejšie než ktokoľvek iný, koho kedy Veragin videl. Neveriacky nad tým pokrútil hlavou a vyrazil za ňou. Sniežik bol trochu pozadu, určite za to mohlo jeho veľké brucho, ktoré sa mu takmer šúchalo po zemi.

Po chvíli sa ocitli na konci lesa. Stáli na svahu kopca porasteného vysokou žltkavou trávou, čo sa vlnila a šumela v miernom vánku. Pred nimi sa tiahli dva pásy horských hrebeňov, na ktorých rástli nízke pestrofarebné kry. A v diaľke za kopcami sa opäť rysoval Kelonský les, ktorý sa rozostupoval okolo celého údolia.

Lavril schmatla Veragina za rukáv a stiahla ho na zem. Priamo pred nimi totiž pochodovala skupina kirlopov.

Najvýraznejší bol na každom dlhý kančí rypák, pod ktorým sa schovávala tlama s veľkými špicatými vyčnievajúcimi tesákmi a klami. Malé, hneď nad rypákom blízko seba posadené očká boli prázdne, bez zreničiek. Uši vyzerali ako vlčie a pod nimi vyrastali trochu dohora zatočené rohy. Celá hlava bola porastená rovnakou dlhou čiernohnedou srsťou ako telo. To bolo podobné ľudskému, so svalnatými, mohutnými nohami, zakončenými veľkými tlapami s dlhými pazúrmi.

„To sú oni!“ upozornila Lavril. „Tamten veľký! Nesie na chrbte princeznú! Zviazali ju a zapchali jej ústa, aby nemohla používať svoju moc. Až takí hlúpi nie sú...“ uvažovala elfka nahlas, nenápadne prikrčená vo vysokej tráve.

„Fuj! To sú ale hnusné obludy!“ zamraučal Sniežik.

„Nuž, nevyzerajú veľmi vábne. Neboj sa, Žiki, nemusíš tam ísť s nami,“ ubezpečil ho Veragin.

„Čo? Ja sa nebojím! Jasné?!“ vyhŕkol hneď Sniežik.

„Dobre, tak poďme!“ zavelila Lavril a chystala sa vstať, keď vtom Sniežik vykríkol: „Počkaj! To sa na nich chceš akože hneď vrhnúť? Pozri, akí sú veľkí! A tie zuby! Čo ja viem... Nechceš ešte radšej chvíľu počkať?“

Lavril sa zatvárila nechápavo. „Počkať? A na čo?! Veď nám utečú!“

„Ako vravím, Žiki, nemusíš tam ísť s nami. Vlastne by si ani nemal. Nebudem mať čas dávať na teba pozor,“ zopakoval Veragin.

„Ja sa predsa nebojím!“ jačal Sniežik. „Len mi napadlo, že by som trebárs mohol na vás dozerať. Odtiaľto je dobrý výhľad, a keby vám hrozilo nejaké nebezpečenstvo, mohol by som ho zbadať!“

„No jasné, Žiki. Pokojne tu zostaň, máš úplnú pravdu,“ zaškeril sa Veragin a radšej súhlasil, než by sa s ním zase dohadoval.

„Ale to nie je kvôli tomu, že by som sa bál! To fakt nie!“

„Samozrejme,“ pritakal Veragin sarkasticky. Bolo mu jasné, že tam Sniežik zostáva práve preto, že sa bojí.

„Tak už ideme?“ súrila Lavril netrpezlivo.

„Počkať, myslím, že bude lepšie, keď zostaneš tu. Ja pôjdem dolu a začnem s nimi bojovať. A ty budeš po nich strieľať šípy. Tak ich premôžeme ľahšie, než keby sme sa na nich vrhli obaja s mečmi. Sú v presile a nemuselo by to vyjsť,“ navrhol elfke Veragin.