Johana s dlouhýma nohama

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Braunová

Johana s dlouhýma nohama – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Petra Braunová, 2016

Illustrations © Jiří Bernard, 2016

Epub konverze © Grafické a DTP studio Fragment

www.petrabraunova.cz

ISBN tištěné verze 978-80-00-04317-3

ISBN e-knihy 978-80-00-04353-1 (1. zveřejnění)

Obsah

Johanka poprvé dostane košem

Johanka poprvé zůstane sama doma

Johanka poprvé poslouchá ticho

Johanka poprvé dostane dědečka na kolena

Johanka poprvé mluví s Františkem

Johanka poprvé ocení dlouhé nohy

Johanka poprvé nechce jet k moři

Johanka poprvé dostane košem

„Babičko!“

Johanka se přitulí k babičce. Dlouho se neviděly. Johanka přijela na prázdniny.

Babička s dědečkem bydlí v pěkném bytě ve čtyřpatrovém domě na kraji malého města. Johanka se vždy těší, až babička nebo děda otevřou dveře. U nich v bytě to voní! Johanka tu vůni miluje. Poznala by babiččin a dědečkův byt se zavřenýma očima. Neví, co je to za vůni. Kdyby se jí někdo zeptal, musela by říct, že je to vůně babičkovská.

Babička vnučku pevně tiskne k sobě.

„Tys vyrostla!“

To je pravda. Johanka si už nemusí stoupat na špičky, aby dosáhla na kliku.

„A jé, přijela Johana s dlouhýma nohama!“

Z pokoje přichází děda. Rád vnučku škádlí písničkou. I teď zanotuje: „Když jsem šel z hub, ztratil jsem zub, našla ho Jooohana s dlouhýma nooohama, já na ni dup, dej sem ten zub…!“

„Dědo, nech toho!“

Johanka dědu rozčileně přeruší. Písnička ji zlobí. Nelíbí se jí. Odmalička slyší, že má dlouhé nohy. Koho by to bavilo?

„Pardon, pardon, madam,“ omlouvá se děda a smutně mrká. „To je tedy přivítání!“

Když byla Johanka malá, tuhle písničku zpívala s dědou. Smála se u ní a poskakovala. Dnes se mračí. Děda si povzdychne. Je to tak, vnučka vyrostla. Čím jsou děvčata starší, tím hůř jim muži rozumí. A Johanka už je velká slečna. Za čtrnáct dní půjde poprvé do školy.

„To se budeš celou dobu mračit?“ ptá se děda.

Chtěl by vnučku rozesmát, ale neví jak. Zamračí se stejně jako Johanka. Vloni by se rozchechtala a bylo by po zlosti, teď zarputile mlčí.

„Ale jdi ty,“ konejší ji babička. „Víš, co by holky daly za dlouhé štíhlé nohy? Každá druhá chce být modelka.“

„Anebo atletka. Nechceš vyhrát olympiádu? S takovýma nohama bys běhala s větrem o závod.“

Děda se snaží zachránit situaci. Johanka se mračí dál. Nechce být žádná modelka. A běhání ji vůbec nebaví. Sklopí hlavu a na dědu se ani nepodívá. Škoda že táta s mámou už odjeli. Johanka by se s nimi vrátila domů. Ale rodiče pospíchali do práce. Přijedou si pro ni až za týden. Pak pojede k moři. Hurá!

„Ach jo, vás dva abych se bála nechat o samotě!“ posteskne si babička.

I jí na čele vyskočila vráska. Vždyť zítra je pondělí a ona jde do práce. Johanka zůstane s dědou sama celý den.

„No tak, Johanko! Přestaň se tvářit jako kakabus! Nic se přece nestalo. Pojď ochutnat švestkový koláč. Ještě je teplý. Upekla jsem ti ho na uvítanou.“

Babička ji vede do kuchyně. Mrzí ji, že se vnučce tak rychle pokazila dobrá nálada. Z auta Johanka vyběhla jako srnka. Smála se od ucha k uchu. Teď sedí za stolem, a kaboní se dokonce i na koláč. Jeho vůně ji šimrá v nose. Možná ví, čím voní babiččin byt. Teplým koláčem.

„Těšíš se do školy, Johanko?“

Johanka uždibuje švestky. Mlčky kývá. Do školy se těší. Vlastně se nemůže dočkat.