Vila na Sadové

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Richard Sklář

Vila na Sadové – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno památce
kapitána Slezského odboje a vězně KL v Mauthausenu,
plk. v. v. Bohumila Bardoně – Hurvínka.

Prolog

Spěchám. Nijak zvlášť nemusím, ale přece spěchám. Jedu za klientem, který bude dozajista dochvilný, a hned napoprvé nechci mít horší skóre. Nicméně jak to tak vypadá, on potřebuje mě, nikoli já jeho. V telefonu zněl jeho hlas naléhavěji, než bych očekávala. Takový klient je dnes už vzácné zboží, ale je dobré, když to o sobě neví tak úplně nastopro. Pak je výhoda na mé straně.

Jsem realitní makléřka ostravské agentury Flat & House. Moje pozice není jen v tom, že kupuji, prodávám nebo zprostředkovávám všechno, co voní nemovitostmi. Jsem také podílníkem. Mých čtyřicet procent ve firmě mi dodává patřičný existenční klid. Nade mnou je už jen Říďa. Tak mu můžu říkat jen já, protože je navíc mimo firmu i můj bývalý životní partner. Ale to už je víc než čtvrtstoletí stará záležitost, mezitím se z nás stali dobří přátelé. Čas prověřil, že se na sebe můžeme i po letech zcela spolehnout. Pro ostatní je Říďa pan Kareš. Přes to nejede vlak. Moje výsledky a dlouhodobě budovaná pověst v realitní branži jsou tak dobré, že i díky tomu mi Říďa sám od sebe zvednul provizi z mizerných tří procent na světově uznávaných šest. Musím dodat, že jsem se tomu nijak zvlášť nebránila. Hlavní je, že jsme oba spokojeni. Uzavírání obchodů je mou vášní. Celé ty tanečky kolem toho, ta víceméně napínavá, vzrušující a dlouhá transakční předehra, která začíná i končí podáním ruky. To je velká část mého života. Podepisování smluv a vystavování faktur beru jako nutné zlo, ale potřesení rukou na znamení oboustranně dobrého obchodu, to miluju. Když tohle mám několikrát denně, jsem něco jako šťastná. Moje štěstí ale setrvává v určitých mantinelech díky zbytečné soutěživosti mých, o generaci mladších, kolegů. Vidím na nich, jak se třesou nedočkavostí, aby mohli být lepší než já. Přitom já osobně nemám potřebu se před někým prsit. Ale vlastně je mi jedno, jestli se tím užírají. Moje pozice je neotřesitelná. Podle mého názoru se nemůžou smířit s tím, že „babina“ má mnohem lepší výsledky než oni. Občas se i stane, že zkoušejí ušít nějakou boudu, jak je v realitní branži obvyklé. Ovšem netuší, že hodně z toho už znám a že se nenechám napálit jako nějaká prvnička.

Jak jsem řekla, jsem opravdu „babina“. Mám krásného pětiletého vnuka, jmenuje se Patrik. Momentálně se svou mámou bydlí kdesi na okraji Dublinu. Dcera se tam po škole vydala na zkušenou, a jak to vypadá, zapustila i kořeny. Občas na můj P. O. Box pošle pár fotek, tak aspoň vím, jak vypadá. Pro kolegy jsem ale Babina – s velkým B. Nazývají mne tak, když si o mně šuškají a myslí si, že je neslyším. Začal s tím před pěti lety naprosto bezelstně právě Říďa a oni se ve své škodolibé servilnosti přidali. Ve skutečnosti se jmenuji Roberta, příjmení v tuto chvíli není důležité. Své křestní jméno jsem si mohla vybrat. Říďa mi před lety zajistil zcela novou identitu a blahosklonně mi dovolil, abych se nově pojmenovala sama. Jsem už dlouho blázen do všech filmů s Robertem De Nirem. Proto ta Roberta. Ale protože Robertovi v Hollywoodu neřekne nikdo jinak než Bobby De Niro, i pro mě vymyslel Říďa jednu vtipnou přezdívku. Říká mi krátce ostravsky Bo. Chvíli mi trvalo, než jsem si na to zvykla, ale nakonec musím uznat, že je to prima. Bo nahrazuje v ostravštině tříslabičné a zdlouhavé „protože“. Je krásně úderné. Jako šlehnutí bičem. Bo – protože já.

Kolik mám ve skutečnosti let, to ví kromě mě akorát jen sám Říďa, nikdo jiný to netuší. Narozeniny neslavím, a když se trochu neskromně podívám do zrcadla ze všech stran, na babinu rozhodně nevypadám. Ale přechod mám už za sebou a díky nastalému vnitřnímu klidu a míru, který díky tomu prožívám, musím občas někomu pořádně vynadat, abych si připomněla staré dobré časy. Mít už pokoj od hormonálních smrští, které se v těle přesouvají jako tekuté písky, je ale fajn. Žádné nepředvídatelné změny nálad, žádné starosti s vložkama, žádné neočekávaně zakrvácené prádlo. Žádné počítání cyklu, zaškrtávání v kalendáři. Nádhera. Klid a mír...

A tak teď sedím v autě a docela spěchám. Vážený klient se ozval naší agentuře, že by měl eminentní zájem koupit poslední prázdnou vilu na nejlepší adrese ve městě. My máme na tento objekt dávnou exkluzivitu a s prodejem nijak nechvátáme. Vila v nabídce našich nemovitostí ani nefiguruje, jen jsme jako majitelé uvedeni v listu vlastníka. Opravdoví, skuteční majitelé ale nejsme. Takže vážený pan klient musel jezdit kolem, hledat, tipovat, čekat na katastru, až narazil na nás. Vyvinul určité úsilí, a to musíme odměnit alespoň prohlídkou. My totiž tu vilu snad ani nechceme prodat, respektive už asi patnáct let hledáme nejlepší nabídku. Ta zatím nepřišla. I přes to všechno sebou musím hodit. Ráda jsem na místě přesně, nejlépe na vteřinu. Alespoň tedy co se týče premiéry. Ne vždy se to podaří, někdy mám mírný předstih, ale tahle absolutní dochvilnost mě nějakým zvráceným způsobem dráždí i těší. Protentokrát už vím, že na místě budu včas. Z naší kanceláře na Keltičkově ulici je to i se stáním na křižovatkách jen nějakých deset minut jízdy.

Je první letošní jarní čtvrtek. Vlahý, syrový jarní den. Už ne zima, ale ještě ani ne všeobecný a nezadržitelný rozpuk. Slunce vysušilo cesty a začíná ukazovat svou sílu. Přes čelní sklo to praží, mám ve svém kostitřasu stažené okno a vítr mi čechrá moje světlé vlasy. Nosím jednoduchý hladký účes, který se dá v případě potřeby sepnout do hezkých, malých a přiměřeně rozverných culíků, kterým říkám „mrcky“. Teď ale mrcky nemám a užívám si jarního pocuchaného povětří. Ještě k tomu mému autu. Kolegové nechápou, proč jezdím právě takovým otřískaným křápem. Vlastně to ani pochopit nemůžou. Protože ten křáp je otřískaný schválně a souvisí s mým druhým, hodně tajným povoláním. Pod kapotou toho „zázraku“ je špičkový benzinový šestiválec, bez papírů dovezený ze Států. Žádná moderní turbo foukačka. Třílitr s brutálním krouťákem už od dvou tisíc otáček. K tomu také speciální dvouspojková převodovka, sportovní nápravy a tlumiče, důmyslně ukrytá nádrž s dvojnásobným objemem. Upravený výfuk vydává prskající zvuky starého dýchavičného dieselu. Celkový dojem je na první pohled žalostný. Auto vypadá, jako by za nejbližším rohem mělo chcípnout definitivně. Amen. Zdání ale klame. V tomhle ohledu mi moje mondeo první generace tak trochu připomíná Emila Zátopka z dob jeho největší atletické slávy. Emil mátl soupeře tím, že vypadal, jako by bojoval už od startu sám se sebou. Křivil obličej a jeho běh se zdál těžkopádný. Málokdo jej bral vážně. A najednou měl na krku tři olympijské zlaté. Tak takhle to vidím já se svým „vozem“. Že se nejedná o žádný obyčejný samohyb, se pozná okamžitě, jakmile se rozjedu. Proto taky zásadně nikdy nikoho nevozím. Vždy jezdím sama. Zátah tlačí záda do sedačky od prvních metrů, ty kobyly v motoru jen jen vyskočit do cvalu. Díky sportovním tlumičům cítím v zádech každý kamínek a výmol, ale na druhé straně mám vynikající kontakt s cestou, po které jedu. Celkový dojem z mého auta je tak doslova k popukání. Řidiči na cestách mě okázale a s despektem ignorují, a o to jde především. Mou hlavní předností a silnou zbraní je nenápadnost. Jsem totiž na první pohled naprosto obyčejná, tuctová ženská. Umím splynout s davem a ve frontě u pokladny v obchodě mě ani nezaregistrujete. Na ulici mě neoslovují muži s nabídkami na jednu noc a ani na doživotí. Nemaluji se a moje oči tím vypadají menší. To je také záměr. Protože oči, potažmo zrak, to je ta nejdražší komodita, kterou mám. Jsem trochu světloplachá, a proto nosím tmavé sluneční brýle i za škaredého počasí. Ale nepředbíhejme.

Přijíždím na místo setkání. Vteřinová ručička na mých primkách právě přechází přes dvanáctku, když parkuji za zánovní SUV audinou mého klienta se zlínskou espézetkou. On sám – vlastně zatím doufám, že je to on osobně – netrpělivě postává opodál. Podle obličeje tipuji, že mu ještě nebylo čtyřicet let, ale mohu se mýlit. Koneckonců se to stejně dříve nebo později dozvím, tak co. Vidím, že si potrpí na okázalost, protože jeho špičaté boty bez sebemenšího náznaku běžného nošení barevně ladí s antracitovým lakem jeho vozu. U jemu podobných lidí mám vždy pocit, že celý velký kufr jejich aut skrývá krabice s drahým oblečením a botami na jedno použití, protože jejich živobytím je v prvé řadě dělat dojem. Jaký to rozdíl oproti mně. Mám pohodlné, lahvově zelené lodičky na nízkém podpatku s kulatou špičkou, od výroby orvané a vyšisované džíny, lněnou košili, u krku rozepnutou, a k tomu lehké manšestrové sáčko, které také zdánlivě má nejlepší roky již za sebou. Koupila jsem si ho ale ve Vídni teprve nedávno. Cenovka nesla částku, která by mnoha mladým rodinám stačila na půl roku spokojeného živobytí. Miluju tyhle maličkosti, které na první pohled vypadají lacině. A také miluju výrazy v obličejích klientů, kteří mě zatím nepoznali. Také z tohoto člověka na první pohled čiší cosi jako opovržlivý údiv. Zřejmě si představoval někoho sobě rovného, alespoň podle šatů a auta, a oni mu poslali naprosto obyčejnou, všední, a navíc už tak trochu i obstarožní babu. Ráda toho využívám ve svůj prospěch, protože takový člověk mě hned zkraje obvykle podcení. Nemá potřebu se přehnaně kontrolovat, dříve odkryje své karty a zpravidla ani nezjistí, že už si ho vedu, kam potřebuji.

Přicházím k němu a vidím, jak pro představovací stisk natahuje pravici dlaní dolů a lehce se zaklání. Jednoznačný a zjevně naučený signál typu – já mám prachy, já mám zájem koupit tuto vilu, tebe považuji za zprostředkovatelský plebs a budu rád, když tohle všechno s tebou budu mít co nejrychleji za sebou. Přijímám jeho dlaň, která je sice větší než moje, ale zvláštně vlhká, lepkavá a měkká. Mám ho okamžitě v kolonce „slizoň“, ačkoli voní kořeněným parfémem od Trussardi, jak vzápětí poznávám. Probleskne mi hlavou, jak asi vypadá ve spodním prádle. Určitě bude mít povislé půlky na zadku, které se při každém kroku neovladatelně třepou, a možná o sebe i nechutně pleskají. Určitě má rozměklé břicho. Jako milenec bude jistě mizerný, soustředěný na sebe a vlastní uspokojení, rychle hotový, bez dalšího střelného prachu. Pak si ho ještě rychle představím v kožených tangách hýkajícího rozkoší, a mám co dělat, abych se nezačala smát.

„Kamil Hagger, jméno mé,“ slyším po krátkém potřesení rukou. Kontrast hlasu připomínajícího zvuk smirkového papíru a jisté hrané teatrálnosti jeho představení mě nutí zpozornět. Jako by říkal – jsem možná i přátelský, ale běda ti, jestli se mi zprotivíš.

Usmívá se na mě ústy, ale oči zůstávají zvláštně nezúčastněné. Takhle nějak mrtvý pohled mívá krokodýl, než se definitivně zakousne. Tenhle člověk bude ale nejspíš novodobý ekonomický predátor, na zakousnutí bude mít své poskoky, jak se zdá. Mezi jinak dokonalými zuby má kousek čehosi zeleného, snad celeru nebo kopru. To mi přidává na náladě, protože jeho zdánlivě dokonalá fasáda dostala další trhlinu.

„Říkejte mi Bo,“ odpovím tak věcně, jak jen to jde, a odemykám branku vedoucí na zarostlou zahradu dávno opuštěné vily. Poslední volné vily v této ulici jménem Sadová.

Zápis v deníku 28. 9. 1941

Dnes je den, kdy jsem přijal své vnitřní rozhodnutí začít s psaním deníku. Žiji v době zvláštním způsobem postavené na hlavu – já, Johann Proske, naturalizovaný Němec, první úředník na ostravské radnici. Za humny zuří válka, Ostrava svými doly, hutěmi a koksovnami podepírá válečný průmysl Německa. Těším se nadějí, že třeba za sto let, až někdo tyto zápisky objeví, bude kroutit hlavou, jak tohle bylo tenkráte možné.

Na dnešek připadá akorát svatý Václav, ale asi se mu někde zatoulal kůň, neboť jako obvykle nepřichází, ani v přísn ém utajení. Posloucháme rozhlas a nic potěšujícího neslyšíme. Naši soukmenovci se jako obvykle velkohubě holedbají vítězstvími na všech frontách. Novým zastupujícím říšským protektorem je od dnešního dne jakýsi mladý generál Heydrich. Z Německa jde o něm pověst chladného, bezcitného člověka, bezmezně oddaného Vůdci. Vypadá to, že zase přitáhne šrouby. Jako bychom už tak neměli všeobecný strach z čehokoli.

Máme také občas hlad. Stella dnes přes mé velké protesty propašovala přes hranice kus másla a hrudku sádla od sedláků z Hlučína, uděláme si večer hody. Margarín už nemůže nikdo ani vidět, ale díky aspoň za něj! My, jako ostravští Němci, máme příděly dvojnásobné, a díky tomu můžeme udržet naživu i další osoby. Veškeré zásobování jest podřízeno frontě a tady, v týlu, se civilním obyvatelům základních potřeb nedostává.

Ráno se tady stavil Karl. Slíbil, že nechá dovézt pár metráků uhlí na zimu. Zvláštní druh přátelství se šéfem vítkovických hutí, nyní hrdě náležejících k holdingu Hermann Göring Werke. Ale ani Karl netuší, že pod podlahou ve sklepě ukrýváme bývalého bankéře Kubiczka s celou rodinou, v jehož domě nyní bydlíme.

Dům jsme jako zázrakem zachránili v jinak přepečlivě provedené akci. Arizace židovského majetku se tomu teď říkalo. Podařilo se nám před zvídavými úředníky židovského referátu utajit, že Kubiczkova rodina patří mezi naše nejbližší přátele. Stella se každý den modlí, abychom to všechno nějak přežili. Já se už dávno nemodlím. Protože Bůh jako takový stejně není.

Kapitola 1

Otevírám branku a jako vždy se jí, potvoře rezavé, nějak nechce. Pomáhám jí vzápětí pořádným bodyčekem a mistr Hagger to ocení lehkým vytažením obočí. Jinak neříká nic, a tím u mě dále ztrácí osobní body. Každý jiný normální chlap by na jeho místě na zarezlou branku galantně použil své vlastní donucovací prostředky. Možná má ale jen prachobyčejnou obavu, že by jeho drahý flaušák tím zákrokem mohl utrpět újmu. V tom případě fuj a ještě jednou fuj! Zavírám vrátka, a jsme sami uvnitř. Ocitám se na tomto místě snad po stopadesáté prvé, ale pokaždé se mi zvláštním způsobem sevře žaludek. Jen na chvíli. Jako neopodstatněný vykřičník. Neblahý pocit přebíjím obligátní řečnickou otázkou:

„Co vás vlastně ze Zlína přivádí do Ostravy?“ A tuším už, jaká bude odpověď.

„To víte...“ S pokrčením ramen se dozvídám „strašně“ důležité důvody. I nadále se mohu jen domýšlet, ale snad to z něho časem dostanu.

Zahrada je světem sama pro sebe. Už dlouho žije vlastním životem a stala se rájem toulavých koček. Jedna z nich, černá, s bílým pruhem na levém boku a bez ocasu, se vyhřívá na zídce plotu. Je ostražitá, a jakmile narušíme její bezpečný prostor, bleskově mizí v křoví. Jedinou známku života máme z dohledu. Polehlá žlutá tráva, suché divoké hrachory a loňské i předloňské listí spolu s holými divokými šlahouny kdovíčeho dodávají místu zvláštní punc opuštěnosti a marnosti. Také okolní zvuky znějí tak nějak tlumeně, jako z velké dálky. Zahrada je velkoryse rozlehlá, a to v útrobách vyvolává slabou tíseň. Měla bych být na tohle zvyklá, a také že jsem. Výjimku má akorát tahle vila a její stěží dohledatelná historie. A snad také to, že s čvachtáním šlapeme po nejdražším pozemku v Ostravě.

Vytahuji z kabelky připravený formulář, který obsahuje závazek mlčenlivosti a klauzuli o zákazu focení. Obeznamuji potenciálního klienta, že pan majitel je na všechny věci kolem vily moc a moc pintlich a nerad by, aby se o tom mluvilo, a už vůbec ne veřejně.

„Bez podepsání závazku nemůžeme pokračovat v prohlídce,“ utnu rázně všechny námitky ze strany náhle lehce vyjeveného kupce. Ten samou nevolí až praská ve švech, ale přesto pečlivě studuje formulář. Zkoumá, zdali tam nejsou v právnických kličkách zakuklené možné potíže. Vím, že nejsou, ale ať se o tom přesvědčí sám. Po dvou minutách pečlivého čtení (připadá mi, že se to za tu dobu musel naučit zpaměti i pozpátku) sahá do levé náprsní kapsy saka. Odtud vytahuje plnicí pero a během podpisu si dává záležet, abych dobře viděla nápis Mont Blanc na zlatém plášti. Schválně dělám, že si toho nevšímám, foukám na inkoust a kontroluji, jestli se podpis otisknul i v propisovací kopii ujednání. Opatrně odděluji originál od kopie, kterou mu podávám. Originál schovávám v kabelce a vykročím do zahrady s dalším nositelem tajemství v patách.

„Dejte pozor, bývá tady bahno a některé rostliny mají pichláky,“ opatrně varuji pana Haggera před divokými ostružiníky a s lehkým zadostiučiněním se dívám, jak jeho fungl nové boty získávají první zkušenosti s opravdovou realitou. Zdá se, že se přece jen začne chovat jako chlap, a ledabylým mávnutím ruky dává najevo, že mu to nevadí. Obcházíme zahradu kolem dokola. Také mým lodičkám se párkrát přelévá voda přes palubu, nějak to ale nevnímám. Začínám si užívat lov, ačkoli tuším, jak asi dopadne.

„Kolikpak tady máme metrů čtverečních volné plochy?“ zajímá se Kamil, jak jsem mu právě v duchu začala familiérně říkat. Málem mi ujede napomenutí, aby se vyvaroval laciného plurálu, který mi je v jeho podání zvlášť protivný. Jako by se už už cítil majitelem, kterým pravděpodobně nebude. Zdržím se jakýchkoli verbálních i neverbálních projevů na téma jeho množného čísla a jsem zase celá poslušná holka.

„Tři tisíce dvě stě padesát šest mimo zastavěnou plochu,“ recituji způsobně a schválně od sebe jednotlivá slova odsekávám jako dobře přiostřenou sekerkou. Vidím, že cifra ho ohromila, a obličej mi prozrazuje, že ji v duchu zhruba násobí předpokládanými čtyřmi tisíci za lukrativní metr. Na vteřinku zahlédnu jeho tvář zcela prostou jakýchkoli známek oduševnělosti. Něco v jeho celém dosavadním projevu mi říká, že tento člověk je posera. Možná s prachama, ale jinak posera. Nevím, co mě k tomu vede. Snad intuice, které se Říďa vehementně brání.

„Holenku,“ říkám si v duchu, „to ještě nevíš, že majitel požaduje za metr zahrady sedm a půl tisíce!“ Docela se těším, až mu to naservíruji jako výslužku při loučení a milý Kamil si z toho takříkajíc sedne na svou vyměklou prdel. Asi v mezičase dospěl k nějakému, pro něj závratnému výslednému číslu, když ostentativně pronáší známou větu:

„V takovém stavu a taková metráž… Nedivím se, že se to panu majiteli nedaří prodat!“

„A kdo říká, že to prodat chce? Jen čeká, jestli mu někdo nadhodí neodolatelnou nabídku…,“ využívám nahrávku na smeč a skóruji. Čelist mu padne o pěkných pár centimetrů níže, a než si uvědomí, že na mě vyvalil celou svou přepychovou dutinu ústní s bílými plombami, rozhodnu se nečekat na loučení a dorazit jej hned teď:

„Nevím, jak to počítáte vy, ale agentura má instrukce nejít s pozemkem pod sedm a půl. Chcete se ještě jít podívat i dovnitř?“ Na této poslední větě si dávám záležet, aby zněla jako čerstvý chleba s máslem a medem. Předpokládám, že nebude takový zbabělec, aby se pakoval hned zkraje. A také že jo:

„Samozřejmě, když už jsme tady…,“ sděluje mi o poznání krotčeji. Jako by se z něj sloupla jedna z vrstev, které tvoří sarkofág jeho skutečného já. Odemykám hlavní vchod, vstupuji do verandy a slyším, jak začalo pípat čidlo alarmu. Mám patnáct vteřin na to, abych vyťukala správný kód. Otáčím se zády ke Kamilovi a zadávám přes číselník bezpečnostního zařízení pět čísel. Pípání ustává a až nyní si uvědomuji chladný dech slabě temperovaných prostor, který mě s otevřením dveří do vstupní chodby okamžitě vítá. Přidržuji dveře, aby Kamil mohl vstoupit dovnitř jako první. Neprotestuje a rychle nabírá nalomenou duševní rovnováhu. Pouze náhle zrůžovělé ušní lalůčky dávají tušit, že zřejmě přecenil své finanční možnosti. Jak to tak vypadá, stěží by zaplatil zahradu, ale co dům? Kolik ten bude stát? Nikdo z agentury, když si domlouval termín prohlídky, mu to nemohl říct. Za prvé, vím to jen já a Říďa a za druhé, v podmínkách smlouvy s majitelem stojí, že finální cena se sděluje zásadně až po kompletní prohlídce, nikoli předem. My smlouvy ctíme, a tak nechám Kamila ještě chvíli dusit ve vlastní šťávě.

Mimoděk si přitahuji sako více k tělu, interiér má nějakých pět stupňů nad nulou. Lednička. Moje teta podobným vjemům vždy říkala, že je zima jak v psírně. Při představě třesoucích se ratlíků mi sama od sebe naráz vyraší husí kůže úplně všude. Bože můj, kde je tetě konec?

„Je to tady jako v márnici,“ suše konstatuje Kamil, aniž by se dočkal jakékoli reakce z mé strany. Nepředpokládám, že by někdy v márnici byl, takže se s velkou pravděpodobností jedná jen o jeho laický odhad stavu věcí. Co se mě týká, s márnicí jsem měla tu čest hned několikrát, a tak vím, jak to tam vypadá. Mnohem přívětivěji než tady, zdá se mi. A navíc, přirovnání k psírně se mi stejně líbí víc.

„Jen ty mrtvoly ti tady, hochu, chybějí,“ chce se mi dodat na konto jeho posledního prohlášení, ale nebudu mu kazit rozverné dopoledne a raději odvedu řeč jinam.

„Vezmeme to systematicky od sklepa, nebo chcete vidět jenom něco?“ ptám se v naději, že zvolí druhou možnost a co nejrychleji odsud vypadneme.

„Pojďme nejdříve do sklepa, ať to máme za sebou. Chci vidět, jestli to spodem netahá vodu,“ nasadí slovník zkušeného obchodníka s nemovitostmi.

„Jedna nula pro tebe, Kamile,“ musím v duchu spravedlivě uznat a bezděky zavírám dveře. Najednou jsme ponořeni ve tmě. Rozsvěcuji malou baterku na klíčích, abych v tmavé vstupní chodbě lépe našla hlavní jistič. Chodba měří asi jen dva metry, ale jistič je ve výklenku na protější straně. Kamil stojí jako přibitý a snad ani nedýchá, zatímco jdu chodbou. Namodralý LED paprsek klouže v rytmu mých kroků po dlaždicích a stěnách a místy vytváří fantaskní obrazce stínohry. Bizarní podívaná se ale ve vteřině rozplyne díky záplavě hřejivého světla skutečné žárovky, která spolehlivě reaguje na příval střídavého proudu. Mám to pod kontrolou, jak jinak. Nevím od čeho, ale nějak se mi díky umělému svitu ulevilo.

Otevírám dveře na druhé straně chodby a vcházím do haly. Kamil jako hodný pejsek teď cupitá za mnou. Podpatky jeho bot hlasitě ťukají na chladné dlažbě a vracejí se v ozvěně velkého, potemnělého prostoru před námi. Otočným keramickým vypínačem rozsvěcím velký lustr a vím, co mohu očekávat. Na Kamila ale skutečnost dolehne naplno. Slyším jeho vydechnutí a až fyzicky vnímám jeho nezvládnutě potlačený úžas.

Ořechové obložení stěn, napuštěné vrstvami politury, je stářím téměř černé. Pokaždé si u toho vzpomenu na barvu Říďova oblíbeného padesátiletého koňaku, kterým si vždy jen my dva obřadně připíjíme po každém uzavřeném a podepsaném obchodu. V nose mám náhle jeho vůni, která přebíjí i prašnou zatuchlost dlouho nevětraných prostor. Otáčím se na Kamila, který náhle neví, co dřív. Přemýšlím, jak nejlépe bych popsala Kamilův současný stav. Když řeknu lakonicky, že se Kamil kochá, možná se blížím skutečnosti. Hala dostane na lopatky každého klienta a Kamil není výjimkou. Nádhera přelomu secese a art deca přivádí k vytržení. Kdybych Kamilovi mohla číst myšlenky, vsadila bych se, že zčistajasna poznal ubohost své naleštěné audiny, každodenního pinožení, nablýskaných bot a možná i nějaké zánovní vily kdesi u Zlína. Tohle nesnese srovnání.

„Jak je to možné?“ hlesne Kamil směrem ke mně a nečeká odpověď. Je mi jasné, že jsem právě v tuto chvíli ztratila klienta.

„Možné – co?“ ptám se po chvíli, ačkoli přesně vím, na co myslí. Jak je možné, že se něco tak nádherného uchovalo do dneška. Bez vědomí odborníků i široké veřejnosti. Jak je možné, že tohle všechno přečkalo válku i komunisty. Jak je možné, že taková spousta lidí kolem vily denně chodí a jezdí, a přece nikoho nenapadne, aby pátral po obsahu. Pravdou je, že majitel nás všechny zavázal mlčenlivostí, a také nám za ni každý rok platí zajímavou částku. Mlčenlivostí je nyní zavázán i Kamil, ale naštěstí pro nás zadarmo. Musel by mi hodně fyzicky ublížit, aby se dostal k originálu ujednání, které právě opatruji v kabelce. Snad mi od něj nic podobného nehrozí, protože celý zjihle zírá. Nyní se děje to, co s oblibou říká Říďa:

„Money talks.“

„Jdeme do toho sklepa, ne?“ náhle přerušuji obapolné rozjímání a mířím k intarzovaným dveřím, které jako dveře vypadají až po bližším zkoumání. Tady není zamčeno, panty ani po letech nevržou a téměř bezhlesně otevírají cestu do hlubin vily.

Zápis v deníku 14. 10. 1941

Začínám ztráceti nervů. Stella něco pozoruje, ale zatím si vše nechává pro sebe. Občas vidím její starostlivý pohled, a to mi stačí. Každý den docházím na úřad a navracím se s večerem. Kolena mám už teď jako z huspeniny. Nevím, jak dlouho to ještě zvládnu. Vrchní tajemník starosty Ostravy, který v kanceláři poslušně zvedá pravici, ukrývá celou židovskou rodinu! Za Hinnera se hajlovat nemuselo. Tento nový SS-Sturmbannführer Emil Beier jezdí dvakrát do měsíce osobně do Prahy podávat raport. K samotnému protektorovi. Nyní byl poprvé u toho nového, zastupujícího. Stojíme před ním všichni v pozoru. Včera mi sdělil, že chystá knihu o svém působení v Ostravě.

Dnes nejmladší Kubiczek onemocněl, silně kašle a má horečku. To nám ještě scházelo. Stella nosí do sklepa horký čaj a odněkud vyhrabala aspirin. Víc nemáme. Stejně si myslím, že nás jednou všechny pověsí. Jedni nebo druzí. Vyhlídky si dávno nedělám žádné. Ale zatím žijeme, přežíváme.

Pár chvil malého zadostiučinění cítím vždy večer před usnutím, když si připomínám, že zdaleka neplatí prohlášení Herr starosty o árijské Moravské Ostravě. Ulice Blahoslavova a Sadová, kde stojí honosná židovská sídla, mají nové majitele a ti původní jsou odsunuti. Do Terezína? Nevím. Kubiczkovic rodina ale jako zázrakem zůstala. V jejich vile díky mému postavení a Karlově přímluvě teď bydlíme my a oni všichni s námi. Tohle tajemství mě ničí. Jsou ve sklepě, pod půl metrem hlíny a betonu. Jak dlouho to ještě potrvá? Váhám, jestli požádat o pomoc Karla. Kdo mi v tomto poradí?

Kapitola 2

Přes všechny nádhery haly se ze sklepa line zatuchlý pach. Kolem žárovek na chodbě visí pár pavučin a schody lehce kloužou. Sestupuji opatrně. Kamil mimoděk sklání hlavu, patrně nechce přijít do kontaktu se zčernalou pavučinou. Plně ho chápu. Sklepení je překvapivě rozlehlé. Místností je tady pět, nemají dveře a všechny jsou prázdné. Vlastně to tak úplně není pravda. V jedné z nich je stará, původní velká pec na uhlí. V další je pak nový plynový kotel, nastavený na udržování teploty v domě nad pět stupňů. V kotli slabě hučí a jinak se nic neděje. Kamil obchází zdi a pátrá po vlhkosti. Žádnou nenachází, stavitel Kaulich odvedl v roce 1924 vynikající práci.

„Jak jste zapojili ten kotel?“ klade mi Kamil poněkud stupidní otázku. Proč ho to zajímá, když stejně majitelem nebude? Ale možná řekl něco jen proto, aby něco řekl.

„Celá vila má již od výstavby zajištěn rozvod pomocí cirkulace teplé vody v trubkách v podlaze. Vše je doposud plně funkční, jen jsme vyměnili kotel. Ten původní byl na uhlí, nechali jsme ho na původním místě jako dobový artefakt. Dnes je zde plynový. Přípojka se dělala před pěti lety,“ odříkávám s dikcí jako průvodce na zámku. Dočkám se ale za svůj výkon jen sotva znatelného pokývnutí hlavou. Pomalu se sbírám nazpět ke schodům nahoru, když za sebou slyším:

„Hej, Bo, proč je všude betonová podlaha a jen tam vzadu je hlína s potěrem? Soudím podle toho, jak to tam celé lety popraskalo…“

Vracím se nazpět a v tu chvíli nevím, co odpovědět. Samozřejmě, že vím o jedné místnosti s hliněnou podlahou, ale proč a nač to tak je, to opravdu netuším. Rychle se rozhodnu, že si nebudu nic vymýšlet a povím, jak to je:

„Kdybyste mě zabil, pravý důvod mi uniká a přiznávám, že jsem po tom ani nepátrala. Třeba tady měli přes zimu brambory, kdo ví?“ házím do placu to, co mě napadne jako první.

Kamil jen tak z plezíru zkouší odrýpnout špičkou boty kus slabé rozpraskané betonové vrstvičky, ale nedaří se. Je to přece jen beton. Chtělo by to místo naleštěné polobotky alespoň zednické kladívko. Samotnou mě to také začalo zajímat a ukládám si do paměti, že odpoledne vyzpovídám Říďu. Ten bude určitě vědět víc. Konečně se obracíme ke schodům nahoru.

„Až po vás,“ tentokrát mě vybídne Kamil a mi nezbývá než se vydat po schodech jako první. Určitě mě pustil před sebe, aby mi mohl čumět na zadek, napadá mě a otáčím hlavu. Mýlím se. Můj zadek ho nezajímá, dívá se, kam šlápnout, aby nezakopnul. Tím mě tak trochu přivedl do rozpaků, myslela jsem si, že do něho vidím jako do slabikáře.

Jsme zase v hale. Zavírám sklepní dveře a celistvost prostoru kolem se rázem zdá dokonalá. Kamil zkoumá podrážky svých bot, jestli tam nemá nějakou špínu ze sklepa. Tím mě dojal. Stojíme uprostřed skvostu prvorepublikové architektury s nedozírnou cenou, a jeho zajímají boty. No to mě podržte! Zachytil můj pohled směrem dolů a jako žáček první třídy nevýrazně zamumlal pod fusem:

„To abych tady nenašlapal, víte?“

Rychle se také podívám na své lodičky a stydím se, že mě nachytal na švestkách. „To neřešte,“ odpovídám a pak si v duchu ještě vyčiním: „Musíš se, holka, prostě ještě hodně učit.“ Vzápětí vykročím směrem k točitému dřevěnému schodišti, které je mírně vpravo od nás.

„Chcete si to tady pořádně prohlédnout, než se vydáme nahoru?“ ptám se jakoby nic a chystám se udělat mu přednášku o jednotlivých kusech nábytku. V tom jsem fakt dobrá, protože mě období vzniku tohoto domu a zařízení fascinuje. Nakazil mě tím Říďa, kterého na téma secese a art deco dokážu poslouchat celé hodiny. Kamila však nábytek nějak nezajímá. Jde ke stěně, zírá na dva obrazy, které visí mimo hlavní úhel pohledu, tak trochu v ústraní. Jako by ten, kdo je tam věšel, chtěl nejprve nechat vyniknout celek a pak teprve dovolil zraku zaznamenat skutečný skvost.

„To nejsou originály, že?“ nadhazuje Kamil a tón jeho hlasu prozrazuje, že by si to tak přál. Natahuje levou ruku, aby se prsty dotknul malby, ale zastaví se pár milimetrů nad povrchem. Vypadá to, jako by nějaké neviditelné silové pole bránilo kontaktu. Slyším, jak frekvence jeho dechu o poznání zrychluje.

„Ten rukopis je nezaměnitelný, viďte?“ s úsměvem jdu za ním a kochám se jeho rozpaky. Stále nemá potvrzeno, jestli stojí před povedeným fejkem, nebo má na dosah ruky dílo, za které by si mohl koupit deset takových vil i s pozemky. Líbí se mi, jak je najednou napjatý, a chtěla bych vědět, nad čím přemýšlí. Třeba mu nabíhá program, aby mě něčím praštil, omráčil, sebral obrazy a utekl. Ale na to teď nevypadá. Spíš z něho zase opadla jedna domýšlivá slupka.

„Ten vlevo se jmenuje ‚Zrození a smrt‘ a ten druhý dostal název ‚Dojetí‘,“ tak trochu ledabyle ho informuji. „Obě díla jsou vedena jako nenávratně ztracená během druhé světové války. Odborníci mají za to, že obrazy se nacházejí v soukromých sbírkách kdesi v Německu. Ale mýlí se. Původní majitel si je v roce 1921 přivezl z Vídně a od té doby neopustily Ostravu. Jen přečkaly válku a mnoho dalších let tady na tomhle bezpečném místě,“ dokončuji svůj výklad a pasu se na výrazu Kamilova obličeje. Tak teď to má potvrzeno. Teď sdílí tajemství světového významu. Očima hladí jednotlivé tenounké lístky zlata, z nichž je každý obraz sestaven. Nevědomky si přitom sahá do kapsy kabátu a slyšitelně zašustí podepsaným formulářem o absolutní mlčenlivosti. Tuším, že se musím začít mít opravdu na pozoru a neotáčet se k němu zády. Ale v tom jsem kovaná, je jen malá pravděpodobnost, že by mě člověk jeho ražení náhle překvapil.

„Chcete vědět, jakou mají zhruba cenu?“ schválně ho s nevinným úsměvem popíchnu.

Vyndá ruce z kapes a lehce vyzvedne jedno obočí v tiché výzvě, že je připraven vyslechnout si částku.

„Sofistikovaný odhad hovoří přibližně o čtyřiceti milionech. Eur. Za každý,“ klesám hlasem směrem ke konci svého proslovu a prodlužuji pomlku mezi jednotlivými slovy. Pak mě něco veselého napadne a ještě si přisadím: „Kupte si oba obrazy a vilu i s pozemkem k tomu dostanete jako bonus zdarma!“

Kamil ví, že si z něho už docela nepokrytě dělám legraci, a rezignovaně na ni přistupuje:

„Nebylo by lepší to udělat tak, že bych dostal tři za cenu dvou?“ snaží se mít navrch alespoň v ostrovtipu. Netuší ale, že mám v rukávu další esa:

„To by samozřejmě byl pro vás dobrý kšeft, ale majiteli by se asi nelíbil. Nahoře je totiž ještě Kokoschka, Czibulka a Mucha.“

Kamil zamyšleně prochází halu, občas nadzvedne plátěný přehoz, aby se podíval na některé z kubistických kožených křesílek, poklepe na obložení, dotkne se skleněné lampy. Jen tak zkusmo prohodí: „Zajímalo by mě, kdo je ten pan majitel.“

„Nečekáte, že ho prozradím, že ne?“ musím jeho zbytečnou zvídavost utnout hned na počátku. Odpoví mi lehkým zavrtěním hlavou a dál se věnuje pozorování a bezbřehému obdivu toho, čemu Říďa říká „staré dobré prvorepublikové prachy“.

„Co kdybychom se šli podívat do kuchyně?“ činím nabídku a tím ho vysvobodím ze zajetí myšlenek na kdovíco. Nečekám na odpověď a jdu k dalším dveřím, které jsou zamaskovány podobně důmyslně jako ty do sklepa. Mají ale dvě křídla, která se rozevírají na obě strany jedním tahem, a opět se tak děje bez hluku. Pronikne sem trochu světla přes ostění okenic, musím rozsvítit. Kamil se dovnitř dychtivě dere jako první, trochu mi to ulehčuje a ani o tom neví. Jestli čekal nějaké další překvapení, je zklamán. Mramorovou pracovní desku má doma asi také, dva dřezy rovněž, stejně tak nerezovou digestoř. Sporák má elektrické plotýnky a je jich celkem osm. Nádherné velitelské stanoviště! Trouba, také na elektřinu, nemá dvířka, ale snad vrata do stodoly. Sama bych to tady ráda viděla za plného provozu. Představuji si ten činorodý shon, kuchařinky jako z cukru servírují panu domácímu po obědě tažený jablečný štrúdl se šlehačkou a všechno lehce voní pečením a skořicí…

Kamila tahle místnost nechala chladným, což beru jako jeho další minus. Jsem toho názoru, že správný chlap by se měl umět v kuchyni pořádně otáčet. Že by ho kuchyňské dovednosti měly vzrušovat stejně silně jako zvuk motoru Ferrari FF. „Ale ty asi nebudeš právě ten typ, co, Kamile?“ koukám na něho úkosem a lehce nevolí nakrčím nos. Snad si toho nevšimnul. Sotva stihnu zhasnout a zavřít dveře, slyším jeho kroky na schodech do patra. Vydávám se za ním a vychutnávám si krásný zvuk povrzávajících dřevěných stupňů. Schodiště je účelně velké, točité. Nespěchám. Kamil je už nahoře a kráčí dlouhou chodbou a možná je i rád, když mu nedýchám na záda. Pomalu otevírá jedny dveře za druhými, nahlíží do místností a bere to na můj vkus trochu hopem. Nebo ho odrazují všechny ty látkové přehozy a zaryglované okenice. Jeho škoda, protože kdyby chtěl, pustila bych dovnitř venkovní světlo a odstranila pár povlaků. Ten by koukal na nádheru, jakou už asi v životě bude mít jen stěží možnost spatřit. Zdá se, že ještě ke všemu docela zapomněl na Kokoschku a spol… V patře je pracovna pána domu, ložnice rodičů, dva pokoje pro děti, pokoj pro hosty a dvě koupelny. Velkorysé, velkolepé. Vše je zakonzervované jako na letním bytě po sezóně. Jen se čeká na návrat majitele. Více slov netřeba. Ale Kamil všetečně objevil ještě jedny dveře a hned bere za kliku:

„Bo, kam tohle vede, jsou zamčené…“ lehce zabrblá, jako by byl zvyklý na hladký průchod všemi dveřmi, jimiž chce projít.

„To je vchod do podkroví, je tam jen hromada starého harampádí. Nemám od toho klíče,“ tak trochu zalžu, protože klíče na svazku samozřejmě jsou. Ale nechce se mi tam Kamila vodit. Člověk má hned plný nos prachu a pořádně nevidí pod nohy. Lehce tak může zakopnout o trámoví, k nepoznání pokryté ptačím trusem. K vidění je tam jen starý zahradní nábytek, nějaké nářadí a pár rozvrzaných skříněk, které kdosi kdysi odmítnul vyhodit. A já sama tam mám ukryté své věci, které nepotřebují dohledu jiných lidí. Za svoje nedostatečné vysvětlení si vysloužím rozmrzelý povzdech.

Konečně se dereme k východu. Nezdá se to, ale uplynula hodina, co jsme v chladném domě. Docela mě klepe, začínám mít hlad na pořádné kafe a hovězí sendvič. Ani Kamilovi jeho flaušák evidentně moc nepomáhá proti lezavé zimě. Má v obličeji husí kůži, ale drží se, holomek, statečně. Nestěžuje si. Určitě si ve svém voze hned pustí topení na plné pecky, ostatně tak jako já.

Vycházíme ven před vilu, ještě zakóduji alarm, zamknu rezavou branku a nastává čas loučení. Kamil mi velitelsky podává ruku, usilovně jí třepe a drmolí:

„Líbí se mi to. Moc se mi to tady líbí. O nabídce budu přemýšlet, ale abych pravdu řekl, hypotéku bych nesplatil ani za sto let. Každopádně vám do týdne dám vědět…“ Jako bych to neznala. To si nemůže vymyslet originálnější větu na konec? Koneckonců, o originalitě bych mu mohla přednášet dlouhé hodiny, a stejně by to bylo jako házení perel.

„Mimochodem, Bo – rád jsem vás poznal!“ jako by chtěl odčinit své poslední zaškobrtnutí. Ale mě neoblafneš, chlapče. Jak jsi mě mohl za tu hodinu poznat? Vždyť jsem s tebou sotva prohodila pár slov. Oplácím mu podobně:

„Mimochodem, pane Kamile – v čem podnikáte?“ tážu se s naprosto nevinným výrazem. Dočkám se za to zrůžovění uší a rychlého ucuknutí pohledem:

„Mám faktoringovou firmu, ale to si stejně můžete vyhledat na internetu,“ podává mi vizitku, kterou vylovil z kapsy saka takovou rychlostí, že by i sám David Copperfield čuměl. Předávání vizitek je zřejmě jeho hlavní náplní práce. Pro mě jsou vizitky podružné, a proto ani žádné nemám:

„Díky, škoda že vám nemůžu dát svou vizitku. Ještě jsem si je za těch skoro dvacet let v branži nestihla nechat vyrobit,“ mávám na rozloučenou rukou a spěchám do auta. Koutkem oka zahlédnu černou bezocasou kočku, jak se podél zdi opatrně blíží zpět ke svému vyhřátému místu. Pro ni opět začal blaženě setrvalý stav věcí.

Zápis v deníku 28. 10. 1941

Dnes celý den ledový vítr. Na horách dozajista sněží. Letos to přišlo nějak brzo. Odpoledne v Německém domě velká trachtace. Asi abychom zapomněli na výročí založení republiky. Nebylo lze jinak, musel jsem tam být rovněž. Hrála německá hymna, zdravilo se. S pravou rukou ukázkově nahoře hned vedle Herr starosty mě vyfotil nějaký prověřený fotograf. Děsím se okamžiku, kdy bude snímek otištěn v novinách.

Včera večer jsme s Kubiczkovými oslavili rok v jejich podzemním úkrytu. Snášejí to statečně, ale chybí jim slunce. Stella je opálená a ošlehaná, zato Helga, žena mého nejlepšího přítele Klause Kubiczka, je oproti ní pohublá a průsvitná. To mě ničí. Trpím převelice. Helgu tajně miluji. Platonicky a od první chvíle, kdy jsem ji poznal. Již tomu bude osm let. Nikdo snad nic netuší, natožpak ona sama. Je mi jen slabou útěchou, že mohu se svěřiti těmto řádkům. Vím, že musím něco udělat, aby se všichni dostali do bezpečí. Čím dříve, tím lépe. Přečkali jednu zimu, ale nyní to bude patrně horší.

Všade se skloňuje slovo Heydrich. Obratný šermíř, vynikající šachista, bezcitná bestie. Pod nastolením pořádku si představuje špiclování, výslechy, bití, odsuny, popravčí čety. Mám bezbřehý strach, aby si pro mě nepřišli. Vím, že špatně snáším bolest. Nejsem hrdina. Při výslechu prozradil bych vše. A můj život by stejně tak jako tak skončil.

Kapitola 3

Tak Kamil odfrčel a už ho asi nikdy neuvidím. Zbyl po něm jen zvířený prach a ostré bubnování odlétajících kamínků od pneumatik jeho SUV na mé kapotě. Žádná škoda ho. Faktoringem se mi chlubit neměl. Ale loudila jsem, a tady to mám. Začíná mi kručet v žaludku. Babina má hlad. Ještě vlastně spíše chuť než hlad. Ale přece. Něco bych sníst měla, jak se to obecně doporučuje. Jenomže to bych zase nebyla já, abych šla po doporučení většiny. Ani mě nehne. Žádné malé porce. Žádný nízký glykemický index. Pěkně hojně a s požitkem. Beru služební telefon a volám Říďovi, jestli mě nechce pozvat na oběd. Nechce. To se dalo čekat. Už vím, co udělám. Objednám si velkou rodinnou pizzu a nechám si ji dovézt sem, k parku. Pokud to někomu není jasné, tak Sadová ulice s rozlehlým parkem Komenského sousedí velmi těsně. Znám to tady jako své boty. Každý den, když jsem v Ostravě, chodím do parku běhat. Pokaždé od pěti ráno. A žádný stařecký výklus. Pěkně svižně, ať se boky potí, jak se říká. I dnes to mám splněno a překročeno, proto neváhám a vytáčím známé číslo. Doslova se jako malá holka těším, až dorazí poslíček s pizzou. Jen tak si sednu na lavičku, budu se ládovat a pozorovat první příznaky blížícího se jara.

Odhaduji, že do příjezdu oběda mám ještě asi dvacet minut čas. Co s tím? Sotva stihnu vyřídit pár ztracených volání, když vidím přijíždět rozhrkaného favorita s pruhy v barvách italské vlajky na dveřích. Pizza je tady, konečně. Vystupuje neoholený rtuťovitý chlapík v sepraných džínách a mikině s kapucí, vytahuje z termo vaku velkou plochou krabici a nevěřícně kroutí hlavou:

„To je pro vás?“

„Samozřejmě, co jste čekal? Vlastně – dobrý den vám přeji,“ odpovídám s úsměvem.

„No jo, dobrý den,“ zabručí pod fusem. „Co s tím budete dělat?“ Nějak mu to nedá, protože rodinná velikost voňavého obsahu je opravdu impozantní.

„Uvažuji, že co sním, to sním a zbytek rozdám potřebným. Přijdete?“ trošku mu potřepu červeným hadrem před obličejem, ale účinek se nedostavuje.

„Rád bych, ale musím toho stihnout ještě hodně. Dělá to 250 korun,“ roztržitě mi odpovídá a vytahuje z kapsy odřenou koženou peněženku. Dávám mu v jarním rozmaru tři stovky a už za chůze do parku se s ním loučím. Uvažuji, jestli vydržím těch sto padesát metrů k první lavičce ujít, aniž by mi sliny tekly na asfalt jako hladové feně. Zvládám to jen taktak. Sedám si a obřadně otevírám krabici. Vytahuji ubrousek a vybírám první pořádný díl. Mám radost, že mozzarella není nahrazena laciným eidamem a šunka je ta dobrá, cotto. Všechno dohromady voní absolutně neodolatelně. Můj metabolismus doslova dychtí po přívalu kalorií. Chystám se k pořádnému zákusu, když vtom začne cvrlikat telefon. Vlastně ne. Začne hrát. Melodie songu Surrender, od mého oblíbeného Billyho Talenta, který mám nastavený jako vyzváněcí tón pro Říďu. Takže hned vím, kdo volá, a měla bych to vzít. Ovšem před tím si musím pořádně kousnout, o to mě nemůže nikdo připravit. Pak s plnou pusou mácnu na ikonu „přijmout hovor“ a místo pozdravu se hlásím:

„Dobrou chuť, můj pane!“ huhlám a blaho z dutiny ústní se mi začíná rozlévat celým tělem.

„Ty jíš?“ nevěřícně mi odsekne místo pozdravu Říďa. Bonton nikdy nebyl jeho silnou stránkou.

„Měla bych tady snad hladovět a lkát, že jsi mě nechtěl pozvat na oběd, frajere?“ chystám se urvat druhé pořádné sousto. Dříve, než to celé v jarním povětří vychladne.

„Říkal jsem si, že bychom zašli do steakhousu a ty bys mi u dobrého kusu flákoty podala hlášení…“ maže mi med kolem huby Říďa. Takže žádné pozvání. Něco za něco. Kamaráde, z toho jen tak nevyklouzneš.

„Myslím si, že jsem už dost stará na to, abych ti podávala hlášení. To zaprvé. A zadruhé – mám čerstvou pizzu, jsem v parku u vily a zatím sama. Takže jestli máš kuráž, přivez kafe a možná ti dám kousnout!“ V duchu se chechtám své předvídavosti o rozdání zbytků potřebným. Protože Říďa jako potřebný rozhodně nevypadá. Jeho metr devadesát a tři sta liber živé váhy jej činí prostorově velice výrazným. Na první pohled se může zdát těžkopádný, ale zdání klame. Má sílu jako býk a vitální je jak jelen v říji. To mu dodává jisté charisma a mimo jiné způsobuje, že naše firma nemá žádné dlužníky. Musím se usmát, kdykoli si vzpomenu na oslavu jeho padesátin před několika lety. Popíjeli jsme s kolegy v nějakém baru kousek od Stodolní. Říďa už byl hodně v náladě a s lesklýma očima jen tak seděl a přiblble se usmíval. Vzdáleně připomínal zhulenou velrybu. Šel kolem jeden cápek, jeden z těch typů, co si ve dvaceti myslí, že jim patří svět. Podíval se na Říďu, pak na osazenstvo kolem a chtěl být za každou cenu vtipný. Prstem ukázal na Říďu:

„Prosím vás, kolik stojí kilo ‚toho‘ s kostí? Vzal bych si tak třicet deka…“ A víc nestačil. Najednou ho pod krkem svírala levá tlapa „toho“ a pomalu ho zvedala ze země. Říďa lenivě přeostřil jako laciný objektiv na jeho rudnoucí obličej. Pak ve snaze o dobrou artikulaci pronesl pár milimetrů od jeho nosu, do kterého mu dýchal odér z necelého litru Jacka Danielse, zhruba tato slova, ze kterých doslova odkapávala vyhrůžka:

„V životě nevyděláš tolik, abys koupil třicet deka ‚toho‘. Teď tě kurva pustím a ty okamžitě zmizneš. Stejně jsi už měl být dávno doma v pyžamku a v postýlce! Tady se teď baví velcí kluci!“ Nato uvolnil sevření a klučina se jako hadrová panenka sesunul k zemi. Strachy zdřevěnělá kolena se mu podlomila a on sebou dokonale seknul. Předlouhou vteřinu bylo ticho jako v hrobě a pak se zábava začala pomalu probouzet. Nikdo nechodil a neplácal Říďu po ramenou. Nikdo se také ale nezajímal o synka na zemi. Ani já ne. A to nacucnutého Říďu dvakrát nemusím…

Tak prosím, na tohoto člověka teď čekám a soukám do sebe jeden kousek chladnoucí pizzy za druhým. Ještě nejsem ani v polovině, a už funěním připomínám ježka v listí za kompostem. Z dálky slyším charakteristický zvuk H3T. Kafe se blíží! Teda alespoň doufám, klidně se mohlo stát, že na to zapomněl. Pozoruji, jak červený hummer dobrzdil nebezpečně blízko mého zadního nárazníku. Chudák mondeo vedle něho vypadá jako přívěšek na klíče. Říďa ani nezamyká a supí směrem ke mně. Břicho mu přetéká přes opasek jeho levisek, ale já vím, že je tuhé jako boxovací pytel. Čekám, kdy mu odletí knoflíky na košili, a doufám, že se tou dobou nebudu nacházet v jejich trajektorii. Kelímky s kávou ale nese opatrně, protože kdyby rozlil, normálně mu vynadám. Na mě hmotná převaha neplatí.

„Ty už nebudeš?“ pokládá oznamovací otázku a s dosedem si bere krabici s pizzou k sobě.

„Hele, klid, vyměním to za kafe,“ musím ho hned zkraje trochu uzemnit, protože pak by s ním nebylo k vydržení.

Podává mi kelímek, ve kterém se káva pomalu přelévá jako pobřežní vlny po havárii ropného tankeru:

„Fuj, tu nechci, to je ta tvoje trojitá!“ nabízím směnu a doufám v úspěch. Konečně se tak stalo. Svit zubatého slunka, plný žaludek a moje správná káva – i když už ne úplně nejteplejší – mi konečně rozehřívají i konečky prstů na nohách v navlhlých lodičkách.

Také Říďovi svítí oči, když spořádal poslední kus již studené pizzy, zalil to vychladlým kafem a všechny obaly zmuchlal do jediné koule o velikosti tenisového míčku.

„Tak co, jak to tady probíhalo?“ konečně se dobral k něčemu podstatnému.

„Zhruba podle plánu, ale můžeš mi prosím tě říct, kdo pověsil ty obrazy dole zpátky na místo?“ dostávám se do ráže. „To mi trochu nabouralo prohlídku. Protože ta tím vlastně skončila,“ ještě si musím přisadit. V zásadě ale vím, že viník sedí vedle mě.

„Nebuď labuť, Babino,“ snaží se žoviálním oslovením napravit nenapravitelné. Je si samozřejmě vědom, že tajemství se přes všechny podepsané formuláře dlouho neudrží. Co budeme dělat pak? Jak se podíváme do očí skutečnému majiteli, který nám věří?

„Máš průser, hochu,“ nasazuji tón jako učitelka kárající žáka, kouřícího na záchodě.

„Nezbývá ti než proklepnout mistra Haggera a zjistit, jestli se mu dá věřit, nebo mu budeme muset ukázat, že dodržení tajemství je v jeho nejlepším zájmu!“ vlastně přikazuji bez jakýchkoli pochyb.

„Vlastně se už tak trochu stalo, lásko,“ zcela neupřímně se kaje Říďa. „Jeden můj člověk v Brně ho zná. Hagger je hajzl, co by obral vlastní babičku, kdyby na to přišlo. Má víc firem. Jedna z nich peníze půjčuje a druhá je vymáhá, další pak čistě jen pronajímá sociální byty. Je také majitelem realitní společnosti, která skupuje byty dlužníků za babku, dluhy ukecá na půlku a byt obratem za trojnásobek prodá. Říká tomu ‚sofistikované oddlužení‘. Jemu bych podle všeho nevěřil ani dobrý den,“ končí svou rešerši Říďa.

Když si to tak poskládám dohromady, můj odhad byl podobný. Slizoň. Na druhé straně, Kamil uskutečnil nekonečný nabalovací oběh peněz. Jednou stranou lidi posílá pod most a na druhé straně jim poskytuje sociální bydlení. Ještě má úroky z půjček a vlastně s minimálními náklady u něho každý měsíc zůstává pořádný balík peněz. Nejsem svatá, ale tohle na mě dojem fakt nedělá.

„Tak jak na něj? Máme něco, čím bychom ho mohli držet v šachu?“ vyjadřuji naději, že každý máme něco, co nás udrží v šachu. Probleskne mi přitom hlavou, kolik je asi pravdy na existenci bájného notesu hříchů, kterým jeden bývalý premiér držel pod krkem celou opozici, vlastní straníky i vysoké státní úředníky. Ještě že ti Marťané tenkrát nepřiletěli...

„Ptáš se jak malá,“ rozmrzele vstává Říďa z lavičky a odchází ke svému monstru na čtyřech kolech. Ani se na mě neohlédne. Jak ho ale znám, už usilovně přemýšlí, kudy se dostat Kamilovi na kobylku. Proto si jeho náhlou změnu chování neberu osobně.

„Tak si s tím pospěš, i když vlastně už teď může být pozdě!“ volám poměrně zbytečně za jeho vzdalujícími se zády. Máchne rukou, jako by odháněl obtížný hmyz. Pak si nadhodí kuličku, kterou uhnětl z krabice od pizzy a prázdných kelímků, a elegantním výkopem ji vztekle posílá do křoví. Oba víme, že patrně máme na krku problém.

Zápis v deníku 11. 11. 1941

Dnes na úřadu Karl v důležitém jedná ní s Herr starostou. Jest veřejným tajemstvím, že chystá se rozšíření vítkovických hutí. Vlastně jednali o tomto projektu, který stavěti se má v Kunčicích. Tam je to ale samé pole. To ty chudáky sedláky chtějí vyhnati, či rovnou postříleti? Nerozumím tomu a Stella také ne. Požádal jsem při loučení Karla o schůzku mezi čtyřma očima. Možná mne o víkendu přijme u sebe doma. Sázím vše na jednu kartu. On je v tuto chvíli asi jediný, v kom mám jistotu, že nám může pomoci s transferem Kubiczkovic do bezpečí. A když nebude moci, alespoň si to nechá pro sebe.

Už mi to všechno přerůstá přes hlavu. Začínám trpět stihomamem. Pořád mám pocit, že mě někdo sleduje. Začínám být tak opatrný, až to vypadá nápadně. Nebo už mě dávno odhalili a ještě čekají, kdo se jim chytí do sítí? Pravidelně se ve čtyři hodiny ráno budím v očekávání bušení na dveře. To je jejich hodina. Pak už neusnu a chodím po chodbě a kouřím. Představuji si, že jednou přijdou, a chci býti připraven. Ale je vůbec možné být v takové situaci připraven? Chabě se utěšuji, že pod svícnem může býti tma. Sídlo SD máme rovnou u nosu – Sadová 3.

Předevčírem všichni ve sklepě dostali průjem. Helga má navíc horečku a celá se třese. Stella, moje opravdu zlatá Stella, sehnala na černém trhu sklenici medu. Spolu se slivovicí, kterou mám od loňska schovanou od přítele Jana Valchaře z Klečůvky, to mají jako jediný lék. Sklep teď už páchne jako žumpa. Jednoho po druhém jsme je v hluboké noci vzali k nám nahoru do koupelny. Do jejich koupelny! Málem nám líbali ruce a já během toho málem zemřel strachem. Velice a hluboce se před nimi stydím.

Kapitola 4

Nasedám do auta, cítím zvláštní nervózu, a není to tím, že docela nutně potřebuji na záchod. Něco tady nehraje, cosi není košer tak, jak bych si představovala. Už se ale znám. Čím víc na to budu myslet, tím hůř se doberu podstaty. Říďa by vše zlehčil a odbyl mě tím, že slyším trávu růst. Jako bych ho neznala. Mám proti němu ale jednu výhodu. Jsem ženská. Moje tykadla jsou na takové skutečnosti daleko jemněji naladěná. On ve své hromotlucké hury bury povaze tohle nikdy nepochopí. Vlastně se už dlouho nesnažím, aby pochopil. A možná i proto dokážeme vedle sebe existovat už tolik let…

Sešlápnu ostřeji plyn, motor zavyje ve vysokých otáčkách a kraksna vystřelí vpřed. Jen málo chybí, aby kola vyrvala do asfaltu díry. Spojnici nahoru na Bazaly takřka vyletím. Ecce Homo Ostrava za plného provozu. Řidiči, které nechávám za sebou, si právem ťukají na čelo. Ženská jedna bláznivá. Utěšuji se alespoň tím, že Eliška Junková by ze mě možná měla radost. Esíčko stoupání končí táhlou levotočivou zatáčkou kolem kultovního fotbalového stadionu, který profláklí ostravští radní nedávno svévolně oddlužili za veřejné peníze. Auto i v té rychlosti drží na silnici jako přibité, není od věci se o tom čas od času přesvědčit. Škoda, že to trvalo jen nějakých dvacet sekund. Když se ale člověku zčistajasna chce hodně čurat, na předpisy moc nehledí. To je v tuto chvíli můj případ a tuším, že lepší už to nebude. Bohužel i bohudík musím zvolnit, když se pouštím točitou cestou zase dolů po opačné straně kopce, směrem ke kanclu na Keltičkově ulici. Teď mám na pár okamžiků celou Ostravu pod sebou jako na dlani. Oblohou se honí roztahané cirry, jinak je čistá a šmolkově modrá. Už to samo o sobě je v tomto městě zajímavý přírodní úkaz. Stromy okolo jsou bez listí a výhled je úžasný. Když se během teplých měsíců vše zazelená, jen obtížně se přes brčálovou džungli dá pohlédnout dolů. Miluji předjaří, ovšem přeplněný močák chce taky své a trochu mi tu prostou radost kazí.

Parkuji na svém vyhrazeném místě pod okny firmy. Máme koupenou půlku řadového domku, a je to tak akorát. Všech dvanáct se nás stejně sejde pohromadě jen jednou týdně, ve středu po obědě na pravidelnou poradu. Jinak jsme převážně někde venku a honíme prachy. Říďovo červené monstrum na parkovišti teď nevidím. Je mi to vlastně jedno, on má zase svou práci. Vím, že se musím nachystat na další tři prohlídky, které mám v plánu na odpoledne. Jedna z nich by snad mohla být už finální. Kdyby se mi tohle povedlo dotáhnout do konce, byl by to nádherně završený den. Ale do podpisu smlouvy je ještě daleko. Zdravím se zběžně s ostatními kolegy a co nejrychleji padám na „dámy“. Úleva se dostavuje vzápětí a zase jsem schopna se soustředit na podstatné věci. Zavírám dveře své kanceláře o poznání hlasitěji, než bych čekala. Z kabelky vytahuji podepsanou dohodu o mlčenlivosti a chvíli se dívám na sebevědomé tahy podpisu Kamila Haggera. Rázuji po drsném koberci tam a zpět jako lvice v kleci, ale nic navíc z toho nevyčtu. Zakládám formulář k ostatním do složky. Počítám, kolik jsme za všechny ty roky měli ve vile prohlídek. Celkem dvaadvacet, z toho třináct v posledních dvou letech.

„Nějak se nám to začíná zahušťovat,“ říkám si jen tak polohlasně pro sebe a pak mě něco napadá. Taková rychlá myšlenka v souvislosti s tím, co mi během oběda pověděl Říďa. Popadám složku a upaluji za naším ajťákem Františkem. Jednou se o něm Říďa v dobrém rozmaru zmínil, že je to nejlepší akvizice jeho života. Byla jsem pak tři dny uražená, ovšem Františkovi to nemám za zlé. On je taková čistá duše, to Říďa je gřuch. František zná vlastně jen ty svoje jedničky a nuly. V jeho světě je jen ano, nebo ne. Nic mezi tím. My ostatní se musíme obtížně brodit nekonečnou analogovou šedí mezi těmito dvěma mantinely. Naším chlebem vezdejším, jak si často s úsměvem říkám, je slovo „možná“. Jenže. František v tom, co dělá a umí, je zcela bez obalu geniální. Nějak to nechápu. Někdo se narodí s talentem na hudbu, a sotva ve čtyřech letech vezme do ruky housle, hraje jako malý Paganini. Jak je ale možné, že někdo hned ze startu rozumí digitálnímu světu? Routerům, páteřním sítím, šifrování a přenosu dat a já nevím čemu všemu ještě? „Že by lehká forma autismu? Nebo jsem už jednoduše vážně stará,“ honí se mi hlavou během chůze po těch několika schodech do podkroví, kde František přebývá. Ano, přebývá. To je to správné slovo. Mám pocit, že kdybychom ho občas nevyhnali ven pod záminkou úklidu, byl by nejšťastnější mezi svými servery a vůbec by nevycházel. Říďa mu tam nechal udělat záchod a koupelnu, má k dispozici polní lůžko z armádních přebytků, jídlo a vodu mu nosíme sami od sebe. Trička a prádlo mu jednou týdně peru a žehlím já sama. František si ve svých necelých třiceti letech udělal své orlí hnízdo v podkroví naší firmy a očividně se mu zamlouvá. My všichni, co ho známe, mu nikdy neřekneme Franto nebo dokonce Fero. K jeho křehkosti se to ani nehodí. Jméno František s ním krásně ladí a všichni to ctíme.

„Ahoj, Bo!“ volá na mě, aniž by spustil oči z monitoru. Nechápu, jak ví, že za ním jdu právě já. Jeho prsty mezitím hbitě létají klávesnicí a jednotlivé úhozy mají frekvenci křídel kolibříka. Můžu jen civět a tiše závidět. Chvíli čekám, než něco dopíše, pak hlasitě mlaskne, že by mohl být spokojen, a konečně vstává a jde mi podat ruku. Pomněnkové oči má trochu zarudlé, ale celých jeho štíhlých, až chlapeckých 161 centimetrů vyzrazuje, že práce je mu posláním:

„Rád tě zase vidím ve svém království,“ s omluvným pohledem projede celou místnost, kde vládne striktní pracovní bordel, ve kterém se snad vyzná jen on. „Čehož ode mě žádáš?“ lehce se uklání a nabízí mi volnou židli, ze které rychle odstranil dvě na sebe postavené krabice s jakýmisi součástkami. Ukazuji mu složku se smlouvami o mlčenlivosti ohledně vily na Sadové:

„Tady je dvaadvacet jmen a adres. Prosím tě, můžeš se na to mrknout, jestli mezi nimi nenajdeš nějakou souvislost?“ pokorně žádám a dělám na Františka přehnané psí oči. Vím, že nikdy neodmítne, i když má jiných úkolů až nad hlavu. A jako vždy budou výsledky do posledního písmenka vyčerpávající. „I ta nejmenší drobnost a zdánlivá blbina může být rozhodující,“ dodávám téměř zbytečně.

„Jak moc na to spěcháš?“ volí obligátní odpověď pomocí otázky. Musí mu být jasné, že včera bylo pozdě. Pohladím ho ve vlasech jako malého nezbedu, který sice ví, co se patří, ale schválně to nedělá. Trochu se u toho ošije.

„Máme malý problém,“ vysvětluji. „Tím myslím sebe, Říďu i celou firmu, včetně tebe. Proto bych byla ráda, kdybys to zvládnul co možná nejrychleji. Samozřejmě absolutně diskrétně,“ dodávám s odlehčujícím tónem, který zabere jen zčásti.

„Že jsi to ty, tak se stav zítra ráno. Stejně tady dneska budu přes noc a zbytečně bych se nudil,“ směje se náhle na celé kolo. Mně to dvakrát vtipné nepřipadá. Vím, že tady František častokrát bývá i týden v kuse. S ostatními jedinci na firmě má společné snad jen ty nejzákladnější fyziologické pochody těla, a i o tom občas pochybuji. Proto mám tendenci jej šetřit a ochraňovat.

„Raději se pořádně vyspi, ty génie. Těch pár hodin navíc nás už nespasí a mozek si taky potřebuje odpočinout,“ nadhodím lehkou výtku a zvedám se k odchodu.

„Bo!“ ještě za mnou volá František. Otáčím se ve dveřích a vidím jeho uličnický obličej, který mě pokaždé odzbrojí.

„Upeč jablečný štrúdl, ten mám děsně rád…“ oplácí mi čtverácky psíma očima. Jdu k němu a obejmu ho tak silně, jak jen můžu. Tentokrát to bez ošívání přijímá. V tento silný okamžik nás tady všechny cítím jako jednu rodinu. Snad to podobně vnímá i František. Už nic dalšího neříkám a odbíhám do své kanceláře pro nezbytné podklady na další schůzky. Za deset minut musím být v Michálkovicích a bude to naknap. Naštěstí mám spolehlivé přibližovadlo, a tak valím, co to jde.

Na firmu se unavená vracím až kolem půl sedmé večer. Jedno okno ještě svítí. V podkroví Františkova hájemství. Jinak je všude klid, zhasnuto a zamčeno. Venku je indigový soumrak, Venuše září jasným světlem nízko nad obzorem. Zamykám dveře auta a na chvíli mě obklopí syrové chladno. Cítím únavu. Vždycky cítím únavu, když o něco usiluji, a ono to nevyjde podle očekávání. Mám za sebou jedno striktní odmítnutí, jeden slabý příslib a také nemastné neslané ujištění „když tak se vám ozvu“. Přemýšlím, co jsem udělala špatně. Moc jsem tlačila na pilu? Nebo málo?

Odemykám si vchodové dveře, rozsvěcím a jdu do kanceláře. Pohled do diáře mě ujistí, že zítřejší den mám opět nabitý, šest prohlídek a každá na jiné straně města. Snad to nějak prokličkuji. V tomhle ohledu na Ostravu nedám dopustit. Žádné šílené dopravní zácpy, žádné nervózní posouvání co noha nohu mine. A to ani přes špičku. Za pět minut jsem z centra na dálnici a jedu si, kam chci…

Odemykám společnou registraturu a zakládám do svých přihrádek vyplněné protokoly o jednáních. Při té příležitosti mi to nedá a zvědavě prohlížím přihrádky ostatních kolegů. Mám tak alespoň malý přehled, co dělají, když tady Říďa nebo já nejsme. S úlevou po chvíli zjišťuji, že byli úspěšnější. Vidím tři hotové a podepsané smlouvy a čtyři smlouvy o smlouvě budoucí. Musím je hned zítra ráno pochválit.

Zhasínám a ještě nahoru do schodů halekám: „Ahooooj zítra!“ Nečekám na odpověď a jedu nakoupit něco k večeři a také suroviny na štrúdl. Také mám na něj chuť, už od dopolední prohlídky vily, když mi v mysli naskočila vůně kuchyně.

Zápis v deníku 25. 11. 1941

Karl si na mne konečně vyšetřil chvíli času. Sedíce u něj v pracovně, popili jsme dobrého koňaku. Cítil jsem poněkud zjitřelé nervy. Měli bychom být na jedné lodi, jenže kdo ví? Každopádně mne vyslechl. Neslíbil nic, ale dal mi najevo, že se pokusí. Raději nemám chtít vědět víc. A musím být trpělivý, do měsíce by mělo být jasno. Jeden měsíc. Jak dlouhá doba pro někoho, kdo je ve sklepním úkrytu. Jak dlouhá doba pro někoho, kdo počítá každou minutu a třese se obavami. Pokud vše půjde dle plánu, mohl bych Kubiczkovým dáti krásný vánoční dárek. Zatím jim ale nic neříkám, co kdyby se něco nezdařilo?

Slivovice s medem zabrala. Průjem zmizel a zase se lépe dýchá. Jenže teď již nemáme žádné slivovice ani medu. Musíme doufat, že do Vánoc nějak vydržíme. V práci si hledím svého a dělám ji, jak nejsvědomitěji umím. Plánujeme Velkou Ostravu. Blízké obce Petřkovice, Lhotka, Michálkovice a Bartovice mají se po Novém roce státi součástí Ostravy. Nikdo neprotestuje. Všichni souhlasíme. A běžných lidí netřeba se ptáti.

Stella si našla práci v pekárně. Mísí těsto, tvaruje bochníky a je v teple. Nemusela by pracovat, ale chce. Pár říšských marek navíc nám nijak nepomůže, ale máme každý den jeden bochník nad hlídané příděly. Tím živíme ty dole.

Dnes sněžilo. Lehce přimrzá a chodníky kloužou. Nemohu si pomoci, všechno mi čím dál víc připomíná chůzi po šikmé ploše. Kdy již se neudržím a padnu?

Kapitola 5

„Tak takhle brzy chodí domů svobodná a soběstačná žena?“ volá na mě přes společné dveře můj Honzik, když slyší klapot podrážek na dlažbě chodby bytu. Tohle vlastně také musím vysvětlit, proč říkám „můj Honzik“. Jan Przebinda s útlými boky a chlapeckým hrudníkem byl jedním z našich dávných klientů. Přistěhoval se do Ostravy odněkud z Frýdku (pozor, neplést s Místkem, na to on je háklivý) před osmi lety a bydlel v podnájmu. Mezitím si otevřel dvě restaurace – známý BeerPool na Masné ulici a zašitý Bambi Club kousek od Nádražní. Viděl nabídku naší realitky na jakési vývěsce a něco ho zaujalo. Zavolal na jedinou naši pevnou linku a náhodou jsem to zvedla právě já. Sešli jsme se a dostala jsem od něj za úkol najít mu byt 2+1 v centru. Shodou okolností se asi za dva měsíce naskytla možnost koupit byt na Poštovní. Krásný, pavlačový, zrekonstruovaný, přesně podle jeho představ. Jen se nastěhovat. To už jsem Honzikovi dávno neříkala „pane Przebindo“. Brzy jsme si totiž začali tykat. Díky mému setrvalému obchodnímu úsilí a častým prohlídkám různých bytů se z nás staly dobré kamarádky. Ano, kamarádky. Honzik je chlap, kterému ženské zkrátka nic neříkají. Na tom dnes není už nic divného. Mně se chlapi také líbí, čímž jsme odkryli jeden z mnoha společných zájmů. V Honzikovi jsem objevila vzácnou spřízněnou duši, která mi umí naslouchat a nezřídka také i dobře poradit. Také dokáže okem znalce ocenit moje nové boty a oblečení, prádlo nevyjímaje. Honzik si všímá, a to se mi líbí. Žádná drobnost mu neujde. Pozná, kdy voním novým parfémem, kdy mám čerstvou manikúru, jiné náušnice nebo barvu rtěnky, a dá mi to s patřičnými emocemi najevo. Asi po roce naší známosti se mi podařil husarský kousek. Směnila jsem svůj 3+1 na Balcarově ulici za byt 2+1 rovnou nad tím Honzikovým na Poštovní. Když jsem mu tu novinu sdělila, byl radostí celý uzardělý. Po měsíci navrhnul, abychom probourali moji podlahu a oba byty si spojili schodištěm. Byl to odvážný nápad se spoustou papírování kolem toho, ale povedl se. Máme nádherný mezonet, kde má každý svůj prostor, ale můžeme se kdykoli navštívit, což pravidelně, hlavně večer a o víkendech děláme. Samozřejmě, když má někdo své hosty nebo ještě vážnější návštěvu, pak máme domluvený signál. Jakmile je přes schody natažena červená šňůrka s velkým dřevěným srdcem uprostřed, tak víme, že ten druhý chce mít soukromí, a nerušíme se. Ještě se nestalo, že bychom si v tomhle nevyhověli. Tahle nějak si představuji svornost v praxi.

Pokládám nákup na podlahu a ještě v botách se jdu juknout „dolů“, co tam Honzik páchá. Slyším nadšený štěkot jeho chlupaté čtyřleté fenky šeltie jménem Tequila, která nás bere jako svou rodinu. Lísá se mi kolem nohou, sotva vstoupím na první schod, a nedá pokoj, dokud ji pořádně nepodrbu za ušima:

„Tak co, Tequi, jak ses celý den měla?“ promlouvám k ní a uchvacuje mě její oddaný psí pohled. Mám pocit, že mi vidí rovnou do hlavy. Není právě tohle ten okamžik, kvůli kterému si lidé pořizují psy? Honzikův byt voní čerstvou kávou z presovaru JURA, který jsem mu loni koupila k třicetinám. Říkala jsem si tenkrát, že už ten název by mu mohl udělat radost, a byla to trefa do černého.

„Ťuky ťuk, cítím kofein, byl by taky jeden šálek pro starou, unavenou babičku?“ volám ještě po schodech. Honzikova hlava vždy s perfektně udělaným účesem na mě vykoukne zpoza rohu a uličnicky přikývne:

„Přála by si babička čisté espreso, nebo snad obvyklé latte a něco malého k tomu?“ slyším jeho jemný hlas s roztomilými sykavkami, který ale nezapře lehkou číšnickou dikci.

„Latte, a kdyby k tomu byl nějaký malý sendvič, stařenka bude štěstím bez sebe,“ laškuji s ním a vůbec si neuvědomuji náš věkový rozdíl necelých pětadvaceti let. Jdu za ním do kuchyně, kde mezitím švýcarský kávovar začal vrnět jako dobře nakrmená kočka za pecí. Není od věci mít kamaráda šéfem dvou zavedených restaurací. Pohybuje se po kuchyni maximálně účelně, rychle a jistě. To mu můžu jen tiše závidět. V mém kuchyňském chaosu nikdy pořádně nevím, kde co mám. A vaření je pro mě spíše nezbytná nutnost než potěšení. To se ovšem netýká dezertů a dalších sladkostí, které chystám s opravdovou vášní.

„Budu péct jablečný štrúdl, pak ti přinesu,“ chci vyrovnat jazýček na vahách vzájemně prokázaných služeb. Mezitím čerstvý žitný sendvič s kuřecím masem a kari omáčkou začal vonět místností, a to mi zase připomnělo, že žaludek vlastně již dlouho škemrá o nějaké dobré soustíčko.

Sedíme u stolu v kuchyni a Honzik pozoruje můj apetit v praxi. Vypadá u toho jako vzorný syn, který své mamince poprvé udělal sám něco k jídlu a čeká na pochvalu. Té se mu dostává, protože jídlo i káva jsou vynikající.

„Neměla by takto vypadat spíše snídaně než večeře?“ dává ještě k lepšímu a podává mi hrst ubrousků, abych si mohla utřít pobryndanou bradu. Tequila mi leží na nohách a nádherně hřeje. Je mi blaženě.

„Jaká večeře?“ durdím se naoko. „To je, hochu, svačinka, povečeříme pořádný kus teplého štrúdlu se šlehačkou. Na tvoji figuru to nebude mít žádný vliv, přísahám!“ a zvedám dva olíznuté prsty jako malá holka. Smějeme se a je nám dobře. Pak ještě chvíli vykládáme, co kdo dělal celý den. Prohlídku vily s Kamilem ale vynechám. Bohužel jsem na to začala zase myslet, a nálada mi viditelně poklesla. Aby to Honzik nezaznamenal, děkuji zatím za pohostinnost a jdu pod záminkou pečení nahoru k sobě. Tequila má hlavu na zemi mezi předními tlapkami, sleduje mě zvídavým pohledem a občas si povzdechne. Jako by mým pocitům skutečně rozuměla.

Nahoře se rychle pouštím do přípravy toho jablečného zázraku. Nějak jsem za ty roky všechno vypilovala k dokonalosti a občas upeču něco i do Honzikova Bambi Clubu. Pak se to prodává pod názvem „Babiččin jablečný závin“ a chlapcům to nesmírně chutná. To, že není v nabídce každý den, dodává pokrmu jisté výjimečnosti. Mám těsta akorát tak na dva záviny. Jeden zítra vezmu Františkovi a druhý sníme s Honzikem ještě dnes. Aspoň nebudou žádné zbytky. Zatímco se trouba činí a bytem začíná vonět skořice, těžce odolávám pokušení zavolat Františkovi, jestli už se chytnul mého úkolu. Jsem přece jen zvědavá ženská a tuším, že dnes bude dlouhá noc. To se už v tomhle věku normálně stává, že se člověk hodinu po usnutí probere, hlavou se mu honí všelico a pak se to celé do rána opakuje ještě minimálně třikrát. Abych měla splněno, volám ještě alespoň Říďovi, abych ho informovala o tom, co jsem uložila Františkovi. Telefon má ale nedostupný a hovor skočí do schránky, která mě vítá Říďovým hrubým hlasem: „Teď to prostě neberu, ale i kdybych byl na příjmu, odpověď by byla NE!“

Vytahuji z trouby plech s oběma štrúdly, aby vychladly. Ještě honem vyrobím pořádnou šlehajdu a zavolám dolů:

„Večeře je na stole!“ Slyším nejprve štěkot, pak rytmické ťukání drápků o podlahu a Tequila s plandajícím jazykem běží po schodech. Chvíli za ní se dostaví Honzik s mokrou hlavou, v tričku Ed Hardy a značkově orvaných džínách. Když vidí, jak mu servíruji půlku štrúdlu, rozkrájenou na šest kousků, a vedle kopec šlehačky, mrkne na mě spiklenecky: „Vypadá to nádherně, ale jen si tak zobnu, mám totiž ještě rande!“

„Můžu ti kus zabalit s sebou,“ dělám naivku. „Nebo si to sníš, až se vrátíš...“ dodávám s plnou pusou.

„Dneska se asi už nevrátím, tak prosím vezmi ráno Tequi ven, ano?“ vypadá náhle velmi vážně. Přikyvuji, že se může spolehnout, a dopřávám si další kousek vlažného moučníku. Těším se, až mě Tequila dlouho před rozbřeskem vytáhne z lůžka. Přece jen je dobré, když člověk někoho má.

Zápis v deníku 3. 12. 1941

Karl se tváří tajemně. Když se potkáme, zavede řeč na počasí nebo jiné neškodné téma. Vídám se s ním na úřadu téměř obden. Nic nového se v naší věci nevyvinulo. Kubiczkovi žijí dál svůj podzemní příběh. Helga vypadá, že již dlouho nevydrží strádání. To mi přidává starosti. Za kým bych měl zajít v případě potřeby? Musím se poraditi se Stellou. Ona se více pohybuje mezi lidmi, možná o někom spolehlivém bude vědět.

Včera jízda s Herr starostou poprvé služebně do Prahy. V posici zapisovatele. Herr protektor vážný, věcný a odměřený. Cokoli řekl, bylo přesně spočítané, vykalkulované. Nic navíc a ani méně. Takhle nějak musí vypadat Čapkův „robot“. Dokonalý, nezničitelný, bez citu. Viděl jsem již mnohé, ale tohle předčilo všechno. Osobní přítel Vůdce. Chová se v přítomnosti Vůdce také tak, nebo je mnohem vřelejší? Představoval jsem si ho předtím nějak jinak? Nyní již nevím. Jednání se týkalo rozšíření Witkowitz Werke na území Kunčic. Tak už je to jisté. Probírala se pracovní síla a nucené nasazení. Zdroje jsou podle Herr protektora neomezené, do tří dnů musíme telegrafovat přesný požadavek. Všechny instrukce, týkající se hutí, mám zapsány. Dnes s nimi Herr starosta seznámil i Karla. Přípravy k výstavbě již v plném proudu. Přijede mnoho nových lidí, ponejvíce dělníků. Mohl by tohle býti moment záchrany Klause Kubiczka a jeho rodiny? Možná se na tak velké stavbě čas od času někdo ztratí a zase najde. Budu o tom přemýšleti. Stille Nacht již za dveřmi.

Kapitola 6

Kolem se vznáší lehký modrý opar. Oči mi těkají z místa na místo. Nevěřícně se blížím k hromadě rozstřílených lidských těl. Cítím v nose železitou čpavost krve, kterou přebíjí štiplavý puch potrhaných vnitřností. Zvonivé ticho ruší jen chřoupání suti pod podrážkami bot. Z příšerného mišmaše údů, střev a kostí na mě hledí vyhaslé oko. V chladném podzimním odpoledni se z toho všeho kouří, jak živočišné teplo pomalu uniká do prostoru. Odněkud přichází Říďa a noří dovnitř ruce. Vytahuje ustřelenou paži, která se v lokti vlastní vahou ohýbá, jako by byla živá. Ukazuje mi, že našel, co hledal. Ruka s pěstěnými nehty a jemnou dlaní má na prsteníčku snubní prsten z bílého zlata. Paže v Říďových rukou náhle ožívá, natáhne se v lokti rychlostí útočící kobry a jde po mém obličeji, jako by mi chtěla vyškrábat oči. Instinktivně ucuknu a o cosi se praštím do hlavy. Bolest je tak intenzivní, až se náhle probouzím.

Koukám na budík a je teprve půl třetí. Ten šílený sen mi čas od času nabourává spaní a pronásleduje mě celých dvacet let. S téměř železnou pravidelností vždy, když s něčím vnitřně bojuji. Jak to tak vypadá, asi se toho už nikdy nezbavím. Dvacet roků, a podvědomí to má uloženo v tak otřesných detailech a vjemech, jako by se všechno stalo včera. Vydýchávám uložené napětí, pak vstávám a jdu se do kuchyně napít vody. Chlad tekutiny a monotónní pobroukávání ledničky mě uklidňuje. Sedám si na židli v místnosti, do které zvenčí proniká svit pouliční lampy. S hlavou v dlani levé ruky se vracím myšlenkami zpátky v čase. Po kolikáté už?

Je říjen 1994. Mám čerstvých pětatřicet a doma devítiletou dceru. Už dva dny v kuse prší. Ležíme v nízkém podrostu kdesi na severu Bosny. V dálce, kdesi hluboko pod námi, by podle mapy a kompasu mělo být město Brčko. Kvůli dešti a rannímu oparu „vizuální kontakt nenavázán“, jen tušíme, kterým směrem se nachází. Domluvené setkání s rychlou spojkou jsme dávno propásli, odkládá se o dalších divokých čtyřiadvacet hodin. Brčko je cílem naší cesty. Nás čtyř z vojska ministerstva vnitra na přísně utajené misi, hodně mimo oficiální poslání sil UNPROFOR. Vydali jsme se z posledního, ale úkol nebyl splněn. Velitelem naší jednotky je Říďa, o padesát kilo mladší než dnes. Pak jsme už jen my tři zbývající – Míťa, Karlos a já. Nejnižší hodnost nadporučík, a kupodivu se nejedná o mě. Hodnosti tady ale nehrají žádnou roli. Jsme hodně zvláštní jednotka. Tři chlapi jako hory a mých 165 centimetrů a 48 kilo. Za normální situace by to byla komická sestava, tady ale sranda už dávno skončila. Mezi těmi třemi velkými kluky jsem právem, protože mám to, co oni nemají. Dokonalý zrak. Vybrali mě tenkrát před mnoha lety jako mnohé další chovance z dětských domovů celé republiky pro práci na zvláštních úkolech ministerstva vnitra. Ptáčky lapali na krásné řeči o společenství lidí, které je nadřazeno rodině, o odpovědné práci a zásluhách, na které socialistická vlast nikdy nezapomene. Vlastně to vypadalo zajímavěji než další tři roky v děcáku, kde člověk kromě tety, která vlastně ani není skutečná teta, nikoho dalšího nemá. Podepsala jsem. Až při vstupních testech, kdy jednoho rozeberou takřka do mrtě, se přišlo na to, že mám oči, které jsou malý zázrak. Moje makula je dvakrát větší, než je průměr běžné lidské populace. Touhle anomálií je prý obdařen jeden člověk z půl milionu. Když se setmí, jsem teprve ve svém živlu. Jako divoké kočce mi stačí pár fotonů, a neunikne mi nic. Že vidím tak, jak vidím, mi logicky připadalo samozřejmé, ovšem ctihodné lékařské konzilium to měsíc po mých patnáctých narozeninách označilo za fenomenální. Už mě měli a nepustili. Díky tomu jsem se mimo všeobecné předměty, zahrnující jazyky, technickou i tělesnou přípravu, začala specializovat na střelbu. Malorážka, pistole, prak, vzduchovka, samopal, kulomet, všechno jedno. Naprosto mě to pohltilo. Opravdu něco jiného než v děcáku. Do dvou let jsem neměla soupeře. Náš velící byl z toho trochu smutný, protože stupeň utajení výcviku nedovoloval oficiálně prezentovat dosažené výsledky. Tak mi možná unikla olympiáda, ale co už nadělám…

Teď tady ležím v řídkém křoví, promočená se třesu zimou a asi po tisící si říkám, jestli tohle všechno mám zapotřebí. Cíl mise – vyhledání a záchrana uneseného českého diplomata – jednoduše zkrachoval. Přibližnou lokaci jeho věznění získala rozvědka díky placeným informátorům. My jsme měli za úkol přijít a za každou cenu ho dostat do bezpečí, nejlépe zpátky do vlasti. Deset kilometrů se v neznámém terénu protáhlo asi o dvě hodiny, když jsme dorazili zhruba na místo popsané informátorem. Na východním okraji městečka Rajevo Selo. Schovali jsme se v sutinách jakési továrny a opatrně se pídili po jakýchkoli známkách přítomnosti lidí. Někde tady by mohl být zadržován náš člověk. Už se daly zaznamenat první známky nadcházejícího soumraku, když jsme zaslechli divokou střelbu, která náhle pročísla zdánlivý klid místa. Okamžitě jsem poznala charakteristický štěkot samopalů československé výroby. Dlouho trvající salva končila nechutným, opilým smíchem. Bez váhání jsme se vydali směrem k místu střelby. Pak se před námi otevřelo dílo zkázy. Nedalo se už ničemu zabránit. Hromadná poprava asi dvaceti lidí právě skončila. Střelbou horké zbraně ležely na zemi a pět samozvaných exekutorů ve špinavých civilních šatech močilo na to, co ještě před chvílí byly živé lidské bytosti. Opakované výkřiky „dezinfekcija“ mi i po dvaceti letech rezonují hlavou. Z toho důvodu, jakmile v televizi vidím reklamu na dezinfekční prostředky a „hygienickou čistotu“, okamžitě přepínám. Počínaly si nějak podobně Einsatzgruppen v Polsku a na Ukrajině? Možná, ovšem před desítkami let. Jak se mohlo stát, že se něco podobného znovu děje? My jsme nestihli přijít včas. Naším novým úkolem proto bylo zjistit, jestli je Antonín Poštulka mezi popravenými. Prsty nás svrběly na spouštích, zatímco jsme skryti pozorovali, co se bude dít dál. Všech pět vrahů si s pocitem absolutního bezpečí a nedotknutelnosti zapálilo cigarety a čemusi se hlasitě smáli. Pak si každý opět vzal své zbraně, vyměnili zásobníky za plné a po chvíli nevzrušeně odešli. Úděsné divadlo nás šokovalo, a to jsme už zažili ledacos. Ještě pár minut ale musíme vyčkat. Když se nic nedělo, mohli jsme se opatrně přiblížit k tomu otřesnému místu. Našeho člověka jsme bohužel poznali. Podle polobotek a kalhot od obleku. Zbytek se mísil s ostatními těly. Abychom ale měli jistotu, bylo třeba se přehrabat v nechutné kaši z krve, vnitřností, kostí a masa. Ujal se toho Říďa, zatímco Míťa zvracel opodál a Karlos hlídal, jestli je pro nás v okolí ještě bezpečno. Já jsem stála jako solný sloup, pro tuto chvíli absolutně nepoužitelná. V tichém děsu jsem se nedokázala hnout z místa. Pak Říďa konečně našel ustřelenou levou paži. Na prsteníčku ruky zůstal snubní prsten. Říďa prsten stáhnul a otřel o blůzu. Uvnitř byl zřetelný nápis „Anička 17. 4. 1971“. Měli jsme vše černé na bílém. Říďa ještě rychle prohledal kalhoty pana Poštulky a našel jen jakýsi složený papír, který bezmyšlenkovitě zmuchlal a strčil do kapsy. Pak zavelel k odchodu. V tomtéž okamžiku Karlos tiše hvízdnul. Komando se vracelo. Vypadali rozverněji než předtím, patrně posilněni alkoholem. Hnali před sebou další skupinku bosých ubožáků. Nejvyšší čas pro nás, abychom rychle zmizeli. Nemohla jsem běžet, nohy mi vypověděly službu. Říďa na nic nečekal, hodil si mě přes rameno jako pytel brambor a pelášili jsme pryč. Najednou kolem nás začaly hvízdat projektily. Dávka adrenalinu mě probrala dokonale. Vzápětí Říďu cosi trefilo do lýtka. Podlomil se jako smrk ve vichřici a skutálel se za jakousi zídku. Mě přes zídku těsně předtím instinktivně přehodil. Ještě že umím padat. Poranění Říďova lýtka naštěstí nebylo vážné. Do svalu se mu zakousl pouze kousek roztříštěného betonu, ale dost to krvácelo. Říďa si polohlasem ulevoval osvědčenou mantrou o kurvách kurevských. Věděla jsem, že jeho zranění není moc vážné, ale o to bolestivější asi bylo za chůze. Posypal si to žlutým práškem z balíčku první pomoci a narychlo obvázal. Karlos mu pomáhal a my dva s Míťou jsme přesnými výstřely drželi bandu opodál. Drželi jsme se tak navzájem v šachu. Pak se mi podařilo jednoho nejméně opatrného zasáhnout. Výstřel mu vyrval kus šíje a hlava mu klesla jako marionetě po představení. Zbytek nám odpověděl zběsilou střelbou. Naše štěstí bylo, že neměli granáty. Podařilo se nám vyřadit ještě jednoho a zbytek se na chvíli odmlčel. My na nic nečekali a v předklonu klusali z dostřelu. Až ve velké vzdálenosti jsme se dali do pořádného běhu směrem k lesu. Tam si Říďa na malé mýtince trochu odpočinul a my s ním. Jeho zranění hodně prosakovalo, o převaz se postaral Míťa, neoficiální zdravotník skupiny. Ten pak vytáhl blistr s fenmetrazinem. Každému poručil spolknout dvě tablety, abychom vydrželi bdělí. Čekala nás druhá noc beze spánku a únava mohla vyústit v tragédii z otupělosti. Proto jsme bez řečí poslechli. Karlos mezitím zprovoznil satelitní telefon Iridium a spojil se přes šifrovaný kanál s operačním důstojníkem. Zběžně popsal dosavadní průběh operace a přidal naši přibližnou polohu. Dostali jsme nařízeno přejít do města Brčko, kde na nás přesně ve čtyři ráno za hřbitovem bude čekat prověřená spojka a odveze nás do bezpečí. Bude čekat pouze deset minut! Měli jsme deset hodin na deset kilometrů. To bylo dobré. Náhle byl slyšet hluk silných motorů. Usoudili jsme, že naši pronásledovatelé to nevzdali. Poměr sil se přeskupil v náš neprospěch. Jedinou spásou byl les, kde auta snad neprojedou. Téměř bezhlesně jsme se vydali zase na cestu. Šla jsem první, naši družinu uzavíral Karlos. Cesta byla nekonečná. Spustil se vytrvalý liják. Tma rychle zhoustla, prodírali jsme se dopředu stále pomaleji. Jednu chvíli se mi zdálo, že po větru slyším štěkot, který přicházel ze směru našeho pochodu. Pak bylo opět ticho. Temnota kolem jako by se zhmotnila. Cestou jsme málem skočili do pasti. Dva hranaté terénní Nissany stály mezi hranicí lesa a prudkým srázem, odkud zhloubi doléhal tlumený šum řeky Driny. Čekali na nás. Chytře si vypočítali, jakým směrem se asi budeme ubírat, a využili lepší znalosti terénu. Nic kolem se nehýbalo, žádný zvuk se neozval. To bylo nejhorší. Vzpomněla jsem si na psí štěkot. Určitě je tady někde mají. Vycvičené psy, kteří nás určitě dávno slyšeli a cítili a nedočkavým třasem dávali svým pánům najevo, že se blížíme. Poprvé v životě jsem se cítila jako lovná zvěř. Míťa mi posunkem naznačil, abych vytáhla prak a střílela do oken aut, tak rychle, jak jen to dokážu. Nemusel mě pobízet dvakrát. Naše záložní zbraň, neslyšný vytuněný prak s optickými mířidly a municí z kuliček do ložisek, byla mou chloubou. Jen to zašumělo a do ticha se zaříznul zvuk rozbitého bočního skla. Psi se neudrželi a začali štěkat. Štěkot se ozýval napravo od nás. Karty byly odkryty. Několikrát jsem ještě vystřelila i na druhé auto a pak kdosi odpálil světlici. Viděla jsem dvě svalnaté čtyřnohé bestie, jak se na nás dlouhými skoky řítí. A za nimi skupina mužů se samopaly. Jednoho psa jsem v poslední chvíli trefila kuličkou z praku do hlavy. Ta se rozprskla jako mýdlová bublina, a pes byl vyřízený dřív, než se mě stačil dotknout. Druhý skočil po Říďovi, který na to čekal, opřel se zády o strom a ustál náraz. Pes se zakousnul Říďovi do břicha a nepustil, ani když mu Říďa v příštím zlomku vteřiny nožem podříznul krk. To vše se odehrálo v jednom kratinkém okamžiku, kdy záře světlice dohasínala. Karlos s Míťou vypálili pár ran směrem k mužům a ani můj prak zdaleka nezahálel. Na svou útočnou pušku jsem dočista zapomněla. Pak všechno zahalila tma. Zalehli jsme do podrostu a čekali. Oni se ukryli za skalku a čekali. Nervy napnuté k prasknutí, všechno zesílené účinkem fenmetrazinu. Patová situace. Jeden se pohne, druhý vystřelí a naopak. Jako ze zákopů v první světové válce. Míjejí hodiny, úsvit se neodvratně blíží. Naše domluvená spojka už určitě nečeká. Cítím snubní prsten Antonína Poštulky ve vnitřní kapse svého nepromokavého overalu. Třesu se ranním chladem i celkovým vyčerpáním. Míťovo farmakum přestává účinkovat. Něco se musí hodně rychle stát. Vyřešil to elegantně Karlos. Začal na naše protivníky zhurta mluvit rusky. Všichni jsme za dob bratrského přichylování k Sojuzu absolvovali v osmdesátých letech bezpočet společných cvičení s jednotkami OSNAZ a ruštinu ještě pořád ovládáme bezpečně. Karlos se rychle ujal role mluvčího naší skupiny. Ve svém kavkazském přízvuku drze nabídnul protivníkům slušné zacházení. My ostatní rychle cosi drmolíme také. Říďa jako důkaz našich schopností s rozmachem hází uříznutou psí hlavu směrem ke zmateným Srbům. Máme štěstí, že proti nám nestojí skuteční vojáci. Ti by nám patrně neskočili na tak prostou lest. Ale divoká bojůvka, to je jiná věc. Ano, jsou bezcitní, mazaní, divocí a mají překvapivě dost dobrých zbraní. Kdo ví, odkud je vzali. Na druhé straně ještě pořád v nich dříme jakási neopodstatněná bázeň z rusky mluvících osob v maskáčích. Na tohle jsme teď vsadili vše. Po půl hodině vzájemného vyhrožování i dojednávání přistává ve štěrku na cestě první pistole. Pak druhá a ještě samopal. Karlos to komentuje prostým „charašó“ a dál čeká. Náhle se mezi kameny zvedají naši pronásledovatelé v celé své kráse. Napočítám jich šest a hádám, že jim není moc přes dvacet. Byli umazaní, unavení, prokřehlí a pravděpodobně s kocovinou. Jeden neměl žádnou zbraň a zvedl ruce nad hlavu. Ostatní na své výzbroji ještě lpěli. My už máme jasno. Říďa vydal pokyn, zarachotilo pět přesných výstřelů, a můžeme zase volně dýchat. Ten jediný, který nás vzal vážně, se zhroutil u cesty a začal nahlas brečet. Usoudili jsme, že bychom ho měli vzít s sebou, aby na nás něco nestihnul ušít. Dál jsme si ho už nevšímali, pro tuto chvíli byl neškodný. Bylo třeba jednat svižně, než se objeví nějaký nežádoucí čumil. Civilní oblečení, byť špinavé a promočené, pro nás mělo cenu zlata. Rychle jsme se převlékli. Oblečení bylo chlapům dost malé a vypadali v tom opravdu legračně. Zato já jsem si musela zahrnout rukávy i nohavice, abych nepřipomínala strašáka do zelí. V jedné z kapes bundy jsem objevila hrst velice opotřebených bankovek, třeba se ještě budou hodit. Naše maskáče jsme museli nechat tady, Míťa je zahrabal do podrostu. Ještě před tím prohledal všechny kapsy a odstranil vše, co by nás mohlo identifikovat. Při tom našel v Říďových kalhotách zmuchlaný papír. Rozbalil ho, uhladil a četl, co bylo napsáno hrubou tužkou a zřejmě ve spěchu: „Dragutin Stavarič – Medvědí tlapka“. Nedávalo to smysl. S velkou pravděpodobností se ale jednalo o možná poslední vzkaz Antonína Poštulky. Pět polonahých mrtvol bylo nutno nějak odklidit a přímo se k tomu nabízel jeden Nissan. Vybrali jsme ten, který byl více poničen mým prakem. Hluboké důlky v kapotě a rozbitá boční okna o něčem svědčily. Karlos s Míťou naskládali všechny mrtvé do kufru i s jejich psy a Říďa auto zavezl tak hluboko do lesa, jak jen to šlo. Druhým vozem jsme vzápětí jako banda pěti pobudů sjížděli cestou dolů k mostu přes řeku a do města. Našemu zajatci jsme ukázali nalezený papír. Rychle si přečetl napsaná slova a viditelně zblednul. Pak zavrtěl hlavou, zarputile koukal do podlahy. Ještě bylo poměrně brzy a provoz ani blíže k městu nijak nevázl. Na mostě přes řeku nás čekal check-point. Jakýsi policajt tam poněkud laxně namátkou kontroloval, jestli někdo neveze nějaké zbraně a střelivo. Když uviděl terénní vůz s domácí espézetkou a rozježeného Říďu za volantem, jen mávnul rukou a projeli jsme. Viditelně se nám ulevilo, byli jsme připraveni v případě potřeby použít všechny metody, abychom se dostali do bezpečí. Ledabylé mávnutí rukou strážníkovi pravděpodobně zachránilo život. Ke hřbitovu jsme se přiblížili dvě a půl hodiny po termínu. Karlos opět satelitním telefonem kontaktoval operačního důstojníka s tím, že tentokrát už jsme na místě a s odvozem počítáme. Pak si ode mě vzal nalezené peníze a zašel do blízkého krámu. Tam nám koupil masové konzervy, bochník chleba a litr nějakého destilátu pochybné namodralé barvy. Během dne jsme to do našeho zajatce nalili, takže nejenže většinou hlasitě chrápal, ale také pozvracel zadní sedadla a trochu i mě. Po celý den nikdo, kromě našeho opilého nedobrovolného parťáka, nezamhouřil oka. Vytvořili jsme systém hlídek. Vždy jeden byl venku a pozoroval okolí, další tři odpočívali v autě. Nervozita stoupala a čas tekl pomalu jako melasa. Konečně se blížila čtvrtá ranní, kolem byl klid, jen občas někde v dálce zarachotil samopal, jako součást místního koloritu. Byli jsme kompletně připraveni opustit pro nás příliš horkou půdu. Ve 4.05 na louce za námi přistál silně nervózní pilot pětimístné Cessny. Další cesta domů už byla oproti předchozímu selanka, i když přiznávám, že jsem si oddechla až kdesi nad Maďarskem. Ze všeho nejvíc jsem se těšila na dlouhou horkou sprchu a chlapi, kterým mise dočasně vzala humor, se nenápadně začali těšit se mnou...

Může se mi někdo divit, že po tom všem, co jsem zažila, se mi zdají divoké sny? Nemám na spánek ani pomyšlení. Vstávám ze židle a jdu ke schodům. Dvakrát lehce písknu a zavolám: „Tequiii!“ Okamžitě slyším, jak fenka vyskočila ze svého pelíšku a neomylně peláší po schodech nahoru za mnou. Hladím ji po hlavě mezi ušima:

„Ještě je čas, abychom šli ven, ale dočkáš se. Pojď, půjdeme si ještě na chvilku lehnout…“ Kouká na mě, jako by mi přesně rozuměla a schvalovala každé slovo. Odcházíme obě do ložnice. Tequila způsobně čeká, až se přikryju, pak vyskočí nahoru na lůžko a uvelebí se mi v nohách. Už to máme spolu za celou tu dobu dobře nacvičené. Za pár okamžiků oproti všem předpokladům tvrdě usínám.

Zápis v deníku 16. 12. 1941

Venku mráz. Ledový jest i přístup Herr protektora k české otázce. Levná pracovní síla. Stále častěji se objevuje divné slovo – eugenika. Vypadá nevinně. Skrývá v sobě tichou hrozbu. Vyšlechtiti psa, koně nebo jabloň může být prospěšné. Ale šlechtit lidskou rasu? Člověk je dle mého názoru jednou člověk, a tím to končí. Co bude s těmi, kteří se pro šlechtění nehodí? Zlikvidovat? Sterilizovat? Odsunout? Kam tohle povede? Jde šeptanda o velkých pracovních táborech v Polsku. Tam budou soustředěni všichni ti holohlaví, tlustí, s plochýma nohama, krátkozrací, nevzdělaní a já nevím jací? Dokonalých bytostí jako Herr protektor tady moc nevídám, při vší úctě k Herr starostovi a ostatním. Stella se tomu směje. Podle ní je to jen Goebbelsova propaganda a blábol. Nesmím to prý brát všechno vážně. Mám z toho obavu. Již vlastně dávno mám obavu téměř ze všeho. Z cesty do práce, z Vánoc, z bezesných nocí, ze zítřka. Klaus Kubiczek má také obavu. O Helgu. Chuděra se čím dál tím více ztrácí před očima, skoro nechodí. Ani vypsati nemohu, kterak mi to samotnému drásá srdce. Stella zařízla slepici a udělala z ní pro Helgu a děti silnou polévku. Ještě máme na zahradě v kurníku čtyři slepice. Když je sníme, co bude dál?

Kapitola 7

Nesnáším budík. Vždycky začne zvonit v nejlepším. Nic naplat, je pět hodin, jdeme se vyvenčit. Rychle si odskočím na malou, napiju se vody, natáhnu svou funkční teplákovku a snažím se i před tím psem vypadat optimisticky:

„Hola, kamarádko,“ zachřestím obojkem a vodítkem, „kdopak se chce hned po ránu proběhnout?“ Tequila čekala, až sáhnu po vodítku, a teď vyvádí jako pominutá. Tancuje na zadních a olizuje mi obličej, když si zavazuji tenisky. Beru to jako první fázi ranní hygieny. Připínám jí obojek, zapínám vodítko, a už sbíháme chodbou. Venku nás vítá syrový jarní vzduch. Všude kolem jsou dlážděné cesty, jeden blok domů vedle druhého, a přece v povětří cítím čerstvou hlínu. Rychle zaběhneme do Husova sadu, kde se může konečně vyvenčit i Tequila. Vida, jsou tady i další dva pejskaři, jenže zachumlaní v kabátech a drkotající zimou. Zdravíme se jako staří známí. Máme přece psy... Nasazuji lehký výklus. Tequila si mě zdola občas prohlédne a její pohled říká:

„Proč tak pomalu, proboha? To nemůžeš zrychlit? Hni sebou!“ Možná to tak ani nemyslí, možná jen můj interní překladač z lidštiny do hafanštiny nabízí takovou interpretaci. Přibíháme k parku. Ani nevím proč, ale místo abych vyrazila po cestičkách mezi stromy, vydávám se po Sadové směrem k Přívozu. Míjím penzion U Špačků, pak nádhernou funkcionalistickou stavbu, která nyní patří komusi z Baníku, následně funím kolem domu, v němž bydlel Ivan Lendl, ještě než se stal světově proslulým. Běžím podél plotů dalších stavení po levé i pravé straně, která mají za sebou úžasnou historii, a najednou se ocitám na známém místě. Tady někde jsem se před nějakými devatenácti hodinami prvně potkala s Kamilem Haggerem. Zastavuji a chvíli vydýchávám. V těchto místech je i pouliční osvětlení mizerné, což mi nijak nevadí. Jsem divoká kočka na procházce se svým psem. Usmívám se tomu přirovnání a čekám, než udělá na trávníku povinnou loužičku. Ještě jednou se na vilu ohlédnu a říkám si, co nového se o ní ještě dozvím? Pak nasazuji vyšší tempo a přes hlavní bránu vbíhám do parku.

„Tak poběž, děvče,“ nemusím pobízet Tequilu, když jí odepínám vodítko a pouštím ji na volno. Nějaký vědec prý zkoumal mozkové schopnosti různých plemen psů a zjistil, že právě šeltie je na absolutní špici pelotonu. Prý dokáže i to co siamská kočka – telepatický přenos myšlenek.

„Ok,“ říkám si pro sebe, „tak to vyzkoušíme, máme na to ideální čas.“ Tequila pobíhá mezi keři a čenichá. Noční pachy ji hodně jitří. Zdá se, že na mě prostě zapomněla. V jednu chvíli ji ani já už nevidím.

„K noze!“ úporně myslím na zvuk tohoto povelu. Naprosto nic se neděje. Stejně tak ani po dalších zhruba dvou stech metrech běhu a dalších hlasitých vnitřních výkřicích: „K noze!“ Všechno bezvýsledné, evidentně mě má naprosto v paži. Ale přece jen cítím nějaký pozitivní dopad. Přestávám myslet na běh a dýchání a rychleji mi vše odsejpá.

„Do prdele, k noze!“ vysílám telepaticky poslední zoufalý pokus. A hle, daří se! Tequila přibíhá a běží způsobně vedle mě jako nejhodnější pejsánek na světě. Tváří se tak svatouškovsky, že bych jí to málem uvěřila. Pořádně mě tím převezla. Už se těším, až to všechno povykládám Honzikovi. Řadím další kosmickou rychlost a vzpomínám, jak nám jeden tělovýchovný instruktor vždy před výkonnostními prověrkami dobře radil:

„Neustále připomínám, že jediná cesta, jak splnit požadovaný limit, je začít na maximu a postupně zvyšovat tempo!“ Smáli jsme se tomu do té doby, než nám došlo, že má pravdu a myslí to smrtelně vážně. Snad ani nespočítám, kolikrát jsem takto vyčerpáním zvracela. Začínám hned od počátku na maximu a snažím se zvyšovat tempo. Tequila je v sedmém nebi. Stíhá mě obíhat několikrát dokola během jediné rovinky. Jazyk jí radostí vlaje na všechny strany, na rozdíl ode mě, která sotva popadám dech. Přitom mám pocit, že i mi jazyk plandá všemi směry. Radost se dostaví až po posledním sprintu, kdy chvíli vydýchávám a pozoruji první náznak blížícího se úsvitu. Kolik jich tak ještě asi budu moci spatřit? Zajímavé je, že takové otázky mě napadají vlastně až v mém druhém životním poločasu.

Kašlu na telepatii a dvakrát písknu. Tequila nebyla moc daleko, protože je chytrá a ví, že ji musím uvázat, když se vracíme domů. Každá se zaobíráme svými myšlenkami a svorně mlčíme. Opět mi naskočila dvě slova – Kamil Hagger. Jak se to celé asi vyvine? Zase viditelně zrychluji. Střídavé tempo běhu mi dalo do pohybu i střeva a ke konci vlastně už myslím jenom na to jedno. Krátký sprint do schodů, pak honem odemknout a snad to ještě stihnu. Stihla jsem, ale jen o fous. Až potom odvážu Tequile obojek, trochu jí očistím packy a vyčešu srst. Dopřávám si pořádnou sprchu a oběma nám naložím zaslouženou snídani. Psí miska je čistá dřív, než se já sama doberu do půlky svého tradičního müsli. Tady fakt nemám šanci zvítězit. Blíží se půl sedmé a musím do práce. Vlastně se už nemůžu dočkat, co přes noc objevil nebo neobjevil František. Honem honem na sebe něco hodím, tentokrát se nasoukám do béžových manšestráků, k tomu vyberu bavlněné tričko, propínací červený svetr, lehký zelenkavý kabátek, kolem krku hedvábný šátek, a zase vypadám k světu. Nejhorší jsou nakonec boty. Které k tomu budou vypadat dobře? Klasické dilema každé normální ženské od čtyř do sta let. Dneska mě čeká dlouhý a náročný den, proto volím pohodlnost před strohou elegancí.

„Co mi to jen chybí?“ přemítám nahlas a v duchu si probírám seznam propriet, které musím mít vždy s sebou. „Klíče, telefon, sluneční brýle, doklady, peněženka... Všechno mám. Co jsem to jen ještě chtěla…“ nadávám na stáří, které nenápadně vypíná sektory krátkodobé paměti. Alespoň tak nějak si představuji, že se to v mozku děje. Pak se udeřím do čela. Málem jsem při tom všem zapomněla na Františkův závin! Ve spěchu ho balím do krabice, aby se cestou nepomačkal. Teď už vím, že jsem kompletní.

„Zůstaň pěkně hodná holka, půjdeš s Honzikem kolem poledne zase na chvíli ven,“ pohladím na rozloučenou Tequilu. Dívá se na mě vševědoucím pohledem. Pádím k autu. Další nekonečná noc je za mnou.

Zápis v deníku 22. 12. 1941

Včera pod záminkou upřesnění počtu pracovních sil pro novou fabriku navštívil jsem Witkowitz Werke. Válečná výroba v nepřetržitém provozu. Ocel jde velice na odbyt. Karl jako Geschäftsführer požívá velké vážnosti. Ukázal mi výkresy nových provozů v Kunčicích. Celá továrna bude vybudována podle německého vzoru. Účelně a zároveň velkoryse. Nové město ve městě. Osobně jen doufám, že než se celý kombinát postaví, bude dávno již po válce. Rusko se ubrání. Tím jsem si jistý. A pak Bůh s námi, i když v něj nevěřím. Nyní do války vstoupila i Amerika. Tímto Karl znepokojen nejvíce. Se Stalinem bude tlačit na Vůdce ze dvou stran.

Karl mi předal Arbeitsbuch s výstupním razítkem a další papíry pro každého z Kubiczkovy rodiny. Dělal to pro něj jeden padělatel z Vídně. Bylo to nesmírně drahé – dva tisíce říšských marek za jednoho. Teď už přestali být Kubiczkovými. Celá rodina, alespoň podle dokumentů, se jmenuje Wolfova. Všichni se vracejí do rodného Freiburgu v Německu. Na přejezd protektorátem a hranicemi to musí stačiti. Němčinu mají bezchybnou. Musíme jen doufat, že se Klaus nebude muset svlékat. Zde jeho židovství odhalitelné.

Pak jsme měli oběd v ředitelské jídelně. Hrachovou kaši a kus opečeného koňského salámu, stejně jako mají dělníci. Jen prostředí ke stolování bylo honosnější. Co bych dal za kus jakéhokoli salámu pro Kubiczkovy dole ve sklepě. Helga umírá. Vím to. Její pohled již rezignoval. S podobnýma očima, dívajícíma se skrz člověka bez jakékoli účasti, se potkávám na každém kroku. A nejsou to jen lidé se žlutými hvězdami na kabátech. Karlovi jsem sdělil, že pro Helgu asi už bude s cestováním pozdě. Možná nedožije Nového roku. Jen pokrčil rameny. Ale i tak jsem mu velice zavázán.

Kapitola 8

Provoz na cestě houstne. Naštěstí to nemám daleko. Kdybych neměla schůzky s klienty, šla bych na Keltičkovu pěšky, procházka přes Sýkorák směrem k tanku je docela příjemná. Nemám ale na rozjímání čas ani náladu. Po cestě volám Říďovi. Tentokrát má zapnutý telefon:

„Co se děje, Bo?“ vystřelí na mě bez pozdravu. Má zadýchaný hlas, asi je zrovna v tělocvičně a dělá své oblíbené swingy s dvoupudovým kettlebellem.

„Jedu na firmu. František dostal za úkol prověřit našeho drahého Kamila Haggera,“ vychrlím na něj co možná nejrychleji. Když ho totiž vyruším od cvičení, bývá celý den mrzutý. To nemůžu dopustit.

„Už končím, ještě jeden koloběh a jdu do sprchy. Jsem tam cobydup!“ překvapuje mě zvlášť příjemně. Čekala jsem mnohem drsnější odpověď. Ale asi se jen dobře vyspal, uvažuji nakonec.

Přijíždím, parkuji a je milé, že nejsem v práci první. Dva kolegové už taky přijeli, jak zjišťuji podle aut vedle. Chodba voní ranní kávou. Určitě si také dám dvojité espreso, ale až potom, co navštívím podkroví. Jen houknu rychlý pozdrav do kanceláře, a beru schody nahoru po dvou. Vida, ranní běh se sprinty fungoval, cítím každý rychlejší krok.

„Haló, pane šéf, dobré jitro! Nesu ti snídani!“ volám s očekáváním v hlase. Spacák na polním lůžku podél zdi se pohne a vykoukne z něj rozježená hlava.

„Bo, ty už jsi zase tady?“ vítá mě František ospale a kouká jedním okem. Druhé nemá sílu otevřít. Asi měl dlouhou noc, ale já taky. Jenže jeho snad nepronásleduje minulost. Na rozdíl ode mě.

„V plné síle a celé své kráse!“ nedá mi to, abych se alespoň nepokusila nakazit ho ranním nadšením. Otáčím se dokola, aby si mě mohl pořádně prohlédnout. Krabici se závinem třímám v ruce a připadám si jako manekýna ze sedmdesátých let.

„Tak to je fakt super,“ dává naoko najevo znechucení nad producírováním babičky. „Proč se s tím nepřihlásíš do X-faktoru?“ dělá zcela nevinný obličej. Docela mě potěšil, že tímto prostým prohlášením mezi sebou a mnou vlastně udělal rovnítko. Duševně se cítím stejně mladá jako on, tak co.

„Vylez z nory, budu servírovat takovou pochoutku, jakou nemají ani v hotelu Marriott ve Vídni!“ pokouším se ho nalákat na jídlo a zároveň se dusím zvědavostí, co vyčmuchal na zájemce o koupi vily. Nemůžu to uspěchat… František rozepíná spacák a ukazuje se mi v celé své kráse. Nemá na sobě nic. Ani předsudky. A je mu to srdečně jedno. Čistá duše nezná studu. Bledé hubené tělo s vystupujícími modrými cévami na pažích a podbřišku. Lokty a kolena mu na končetinách dělají boule jako Gándhímu. Takové holátko... S exaktním mozkem! Otáčím se, abych já sama neupadla do rozpaků. To by mi ještě scházelo! Odsunuji na jednu hromadu harampádí na stole a dělám místo pro krabici s pocukrovaným závinem a sklenicí šlehačky. Odklápím víko, vytahuji z kabelky nůž a krájím pořádné kusy.

„Kde máš nějaký talířek?“ ptám se jakoby nic a rozhlížím se po místnosti v takovém úhlu, abych neviděla, jak se František obléká do čistých trenýrek a včerejšího trička.

„Talířek není, můžeš skočit dolů do kuchyňky, nebo mi podej tu krabici celou a já to zvládnu i bez talířku,“ naklání se ke mně už lehce přioděn, aby se podíval, jak vypadá ten jablečný zázrak. Cítím jeho ospalý dech. Už ani nevím, kdy na mě chlap po ránu takhle dýchal. Projede mnou blesková vlna známé horkosti, která končí dole v gaťkách. Budu s tím muset něco udělat.

„Tak si to vem celé, ty hlade,“ směju se na něj a jsem zase úplně normální. František usedá ke stolu, na kolenou krabici se závinem, a souká do sebe sousto za soustem.

„Moc dobré, díky!“ huhlá s plnou pusou a prská kolem sebe jako malé děcko. Jakmile ukojil prvotní chuť, zvolňuje tempo a ukazuje na pár popsaných papírů.

„Tady to máš, něco bylo tristně jednoduché, u dalšího jsem musel trošku kouzlit. A raději se mě neptej, jak jsem to udělal,“ mrká čtverácky pravým okem. „Ty společné vazby jsem ti nakreslil červeně.“

Beru do ruky hustě popsané papíry, prolistovávám zběžně obsah, až narazím na červenou barvu. Než se stihnu začíst, slyším zdola dupot, který se po schodech šine směrem k nám. Tohle může způsobit jen jeden člověk. Hřmotný Říďa vyfuní až nahoru a vevalí se do Františkova hájemství. Jeho zpocený obličej svědčí o nedávné fyzické námaze, která pomalu dobíhá jako setrvačník.

„Cítím úplatek!“ lačně místo pozdravu natahuje ruku do krabice s jablečným závinem. František s ní v poslední chvíli ucukne a já plácnu Říďu přes ruku.

„Nezasloužil sis, tak neber,“ zasahuji rychle a jsem překvapena jeho pomalou reakcí. Dříve by uzmul minimálně dva kousky, než by se kdo stačil rozkoukat. Asi nám už, chudák, taky stárne. V poslední myšlence mi zní trochu zadostiučinění. „Snad jen kdyby ti František sám nabídnul…“ nechávám otevřená zadní vrátka a otáčím se na svého hubeného chráněnce. Ten vrtí hlavou a nic nedá. Taky dobře. Však Říďa hlady neumře a vlastně mu nijak neuškodí, když se bude na pár minut postit.

„Něco máme,“ přivádím myšlenky na správnou kolej, „akorát se na to dívám.“

„Tak čti, jsem jedno velké ucho,“ odkládá si Říďa kabát a s vahou celé své autority dosedá na Františkovo polní lůžko. Protestní praskání se bolestně ozývá, nicméně hliníková konstrukce titěrných nožek překvapivě drží.

„Takže,“ začínám se hroužit do nakreslených vazeb, „je tady jistý Alexandr Solanský. Podle formuláře o mlčenlivosti jsi s ním byl na prohlídce ty asi před rokem a půl,“ zvedám oči od papíru a pronikavě pohlížím na Říďu. Ten vypadá, že si už moc nepamatuje. Vzápětí pokračuji: „Solanský pochází z Luhačovic a před osmi lety se přestěhoval do Zlína. Má ženu a šestiletého syna. A teď pozor! Ten syn není jeho. Skutečným otcem je Kamil Hagger. Solanský si vzal za ženu Kamilovu ex. Paní se jmenuje Darja. Rozvod probíhal bez komplikací, žádné majetkové soudy. Kamil odškodnil Darju řadovkou v novostavbě a na syna posílá měsíčně deset tisíc korun. Platí řádně. Solanský pracuje jako zástupce ředitele hotelu TOMÁŠ ve Zlíně, který vlastní hádej kdo?“ vítězoslavně koukám na Říďu. „Máš pravdu,“ nečekám na odpověď, „je to Hagger!“

Dopřávám si malou pauzu, abychom informace postupně strávili, a vidím, že František dojídá poslední kousek závinu. V duchu se chechtám, jak Říďa utřel. Ono vlastně nemusí být vždy po jeho, i když je ve firmě nejtěžší.

„Pak je tady slečna Alice Orálková, na tu si pamatuji já, protože mi při prohlídce několikrát zdůrazňovala, že je ještě slečna. Docela jsem ji díky tomu litovala,“ uvádím Velkého šéfa do obrazu. „Chřestila svými klenoty po celém domě, až jsem měla pocit, že mě pronásleduje nějaký nemrtvý…“ osvěžuji si v paměti silné vjemy, které jsem musela vstřebat před čtrnácti měsíci.

„Takže jak vypadala, to už víme, snad se teď dobereš k meritu,“ přemáhá Říďu netrpělivost a je očividně rád, že cizí slovo použil správně.

„Hned se k tomu dostanu,“ vychutnávám si nadvládu nad situací. „Slečna Orálková má zavedenou právnickou a advokátní praxi v Kroměříži. František našel důkazy, že ona je autorkou všech neprůstřelných smluv a dohod s dodatky v miniaturním písmu pod čarou. Hagger jí platí měsíční paušál devadesát tisíc korun a pak také výlohy za zastupování v občanskoprávních řízeních, kterých má do roka v průměru dvaadvacet. Pro Haggera pracuje skoro deset let. Je stále svobodná. Jestli je ještě panna, to se ani Františkovi zjistit nepodařilo,“ uzavírám krátké povídání myšlenkou, která v papírech není. Nikdo se nesměje.

Probírám se papíry dál a nic podtrženého červenou barvou už nevidím. Pak jako blesk z čistého nebe narazím na jedno jméno, kterému Františkův průzkum udělal čáru přes rozpočet. Vzpomínám si na něj, byl se mnou ve vile také. Snědý, sporý, s divokým pohledem a uhlazeným chováním. Galantní až přehnaně. Mluvil spisovně a bez přízvuku. Občan bývalé Jugoslávie Srdjan Čučič s trvalým pobytem v ČR, naposledy bytem v Liberci. Je majitelem bezpečnostní agentury „4CE“, která se soustředí na ochranu VIP osobností, které do republiky přijíždějí ze zahraničí. Hlavní zdroj jeho příjmů ale spočívá v prodeji a implementaci bezpečnostních systémů, které vozí z Izraele. Má velkou vilu na polské straně Krkonoš a utrácí více, než podle výpisů z účtu vydělal. Původní jméno tohoto člověka však je – Dragutin Stavarič.

Na chvíli přestávám dýchat. Je zvláštní ticho. Říďa zvedá hlavu, aby se podíval, co se stalo. Strkám mu papíry před obličej a prstem ukazuji na původní jméno.

„Co ti to říká?“ ptám se s takovou naléhavostí v hlase, až mě to samotnou překvapuje. „Je tohle náhoda, nebo není?“ dorážím na zmateného Říďu, který dávné dobrodružství díky své povaze jistě úspěšně odsunul do zamčené třinácté komnaty své mysli.

„Antonín Poštulka, český diplomat, Brčko…“ pomáhám mu vylovit z paměti pravěk. Vidím, že se podařilo. Bezděky se hladí po dávno poraněném lýtku a obličej se mu křiví oživenými vzpomínkami na prožitou bolest.

„Jo, už vím. Ten papír v kapse,“ zamyšleně potvrzuje předchozí řeč svého těla. Zdalipak si vybavil i náhlou pobledlost našeho zajatce, když jsme mu tenkrát ukázali tužkou napsané jméno…

„Navrhuji,“ rázně utnu veškeré nabízející se asociace, „aby tady František ještě detailně prověřil pana Čučiče.“ Otáčím se na génia v tričku.

„Zvládneš to? Kolik času budeš potřebovat? Mrkni, prosím, hlavně do jeho minulosti,“ přebírám iniciativu a nečekám, co navrhne Říďa. Ten zarytě mlčí, takže souhlasí. František vrhá zoufalý pohled na prázdnou krabici od závinu a jeho pohled je jasný. Zase ho budu muset uplatit, což ostatně udělám velice ráda. A Říďa se postará o to, aby se Františkova snaha projevila i na jeho výplatním lístku. Tím jsem si jistá.

„Zvedej se, starky,“ pobízím Říďu, který na lehátku připomíná společensky unaveného veleještěra. Mávám Františkovi na rozloučenou, posílám mu foukanou hubičku a mizím. Den ještě ani pořádně nezačal, a už tolik novinek.

Probírám se agendou a chystám si dnešní itinerář, když za mnou do kanceláře vpadne Říďa:

„Přemýšlel jsem o tom. Musíme osobně proklepnout oba kumpány mistra Haggera. Já zajedu za babou a ty se projdeš hotelem TOMÁŠ. Dneska je pátek, co třeba hned zítra? Víš, že soboty nesnáším…“ vychrlí na mě jedním dechem a ani nečeká, co mu odpovím. Jen se mezi dveřmi otočí: „Ještě ti zavolám,“ haleká jako na lesy a zase mizí. Prásknutí dveřmi připomíná výstřel z pušky. Probudil ve mně lovecké instinkty divoké kočky a ani o tom neví. Loučím se s kolegy a uháním do terénu, směr Palackého ulice.

Zápis v deníku 2. 1. 1942

Dnes oficielně ležím s horečkou doma. Ostravu pokryl další sníh. Doly a hutě jedou na plné obrátky a běloba nadílky bude brzy poskvrněna temnými odstíny. Venku je zvláštní ticho.

Důvod mé nepřítomnosti v práci jest jediný. Helga zemřela. Dvacet hodin po Novém roce. Klaus byl s ní, když přestala dýchat, a odříkal kaddiš. Helga nyní leží na podlaze ve sklepě a u hlavy jí hoří svíčka. Klaus ctí tradice tak, jak jen je to možné. A také není schopen uvěřiti, že odešla. Vždyť má nové papíry. Jak mu to mohla udělat? A co mně? Na mě se nikdo nedívá jako na truchlící osobu. Uvnitř to však bolí a pálí jako oheň.

Stella ji omyla teplou vodou a začala šíti bílý kitl. Musíme promyslet, jak a kde Helgu pohřbíme, a musí to býti co nejdříve. Kde teď vezmu neohoblovaná prkna na rakev? A co hrob? Kopat na zahradě v noci nelze. Hřbitov nepřipadá v úvahu. Jako jedinou možnost vidím udělat pohřeb ve sklepě. Bez rakve. Klaus s tím nesouhlasí.

Všichni doma, i když nejsme židé jako Kubiczkovi, jsme si na důkaz hlubokého smutku natrhli kus oblečení. Soucit a láska jdou napříč vyznáním. Zítra musím do práce, ale půjdu v kalhotách, kde si vzadu natrhnu šev . Nebude to vidět. A moje pouto s Helgou přetrvá. Dnes mne ale ještě čeká kopání hrobu.

Kapitola 9

Palackého ulice v Ostravě. Jak honosný název po významném obrozeneckém historikovi a národním buditeli. A jak zoufalé místo ve skutečnosti. Znám tu lokalitu velice dobře. Prodávali jsme tam pár bytových bloků jednomu podnikateli s ušlechtilými plány. Velice brzy se z něj ale vyklubal docela obyčejný sociální vykuk. Jak se ukázalo, jeho byznys spočíval v drahých pronájmech v podstatě neobyvatelných bytů. Nájem za sociálně slabé obyvatele platil magistrát a „pan podnikatel“ celé dva roky, co mu to fungovalo, nevytáhnul paty z heren a kasin. Jak na to zpětně koukám, za podmínek inkasa za pronájmy by byl problém dostat se do dluhů. Ale jemu se to povedlo. Všechny bloky po mnoha peripetiích zase zůstaly prázdné a my se opět pokoušíme je prodat. Pokud možno všechny najednou. Vážný zájemce, se kterým mám dnes schůzku, chce udělat ze všech bytů koleje pro studenty. Další velice chvályhodný záměr. Proč mi to ale zní tak trochu jako ohrané klišé?

Je osm ráno, jsem na místě a schůzku mám na půl devátou. Ještě třicet minut mi zbývá, abych si v klidu prošla všechny důležité oblasti. Protože tady jeden nikdy neví. Co když někdo uřezal kus nosníku z nosné konstrukce a odvezl ho do sběru? Nedivila bych se, protože před rokem takto kdosi přes noc rozebral a odvezl starý desetitunový most na bývalou chemičku Ostramo, která je poblíž. Nerada bych, aby nám něco při prohlídce spadlo na hlavu, a tak odemykám jediné nezazděné dveře, které mají bytelná futra. Obklopí mě čpavý zápach. Mísí se tady puch stoky a kafilérie, pokud bych měla nalézt nejlepší přirovnání. Ticho je hrobové. Paprsek baterky zavadí o cosi přízračného. Na chvíli se nad tím pozastavím. Utržená rozježená plastová hlava velké dětské panenky s vytřeštěnýma modrýma očima, ležící na podestě, dodává všemu hororovou atmosféru. Překračuji hromady haraburdí na schodištích a chodbách a rychle vybíhám do posledního patra. Dveře na půdu kdosi ukradl, měly kovové opláštění. Vcházím mezi střešní trámy, které jsou v překvapivě dobrém stavu. Prohlížím střechu, jestli od minula nedoznala změn. Vše se zdá v pořádku. Pak sestupuji dolů a na jedné zdi objevuji místním umělcem vyvedený detailní nákres ženského pohlavního ústrojí. Ostře to kontrastuje se zjednodušenými malůvkami téhož od méně nadaných jedinců. Minule to tady nebylo. Vytahuji telefon a celý výjev si vyfotím. Na firmě to určitě vzbudí pozornost. Chvíle rozvernosti ale náhle končí, když slyším zdola šoupavé, opatrné kroky. Koukám na hodinky, je teprve 8.25 a můj klient to patrně ještě nebude. Jako z udělání do toho volá Říďa. Asi si vzpomněl, že mi má volat, jak ráno slíbil. Surrender od Billyho Talenta prořízne ticho. Rozhoduji se, co dříve. Jestli jít vstříc opatrnému návštěvníkovi, který je zřejmě nezván, anebo přijmout Říďův hovor. Říďa počká, vypínám mu to a jdu naproti stínům na chodbě. Směrem k hlavním dveřím. Míjím předposlední požární výklenek, když se takřka vedle mě s nezaměnitelným akcentem ozve:

„Hej, co ti to hralo?“ Krve by se ve mně nedořezal. Jak jsem si mohla nevšimnout? Že by také zaúřadoval věk? Otáčím se po hlasu a vidím docela urostlého chlapíka v zeleném pracovním kabátě, opásaném šňůrou. Je neoholený a také vlasy by potřebovaly pořádně vzít do parády. Obličej má ostré, nesmlouvavé rysy, kterým dominuje špičatý nos. Cítím z něho dřevěný kouř. Podle přízvuku a barvy pleti je zdejší. Snažím se vyhnout jakékoli konfrontaci, a přitom působit rázně. Na lidi tohohle typu to obvykle platí:

„To je Billy Talent. Co tady děláte? To je soukromý majetek!“

„Jaky bily talent? Chceš vidět černy talent, ty pičo?“ začal hned zkraje zhurta. Jako by věděl, že někdy platí – kdo víc řve, má pravdu. Ustupuji dva kroky dozadu. On udělá dva kroky dopředu. Vzdálenost mezi námi je pořád konstantní. Je mi to nepříjemné. Telefon schovávám do kapsy, abych měla obě ruce volné. Vnímá můj ústup jako známku slabosti a troufalost mu roste:

„Tak co, ty bila čubko, ja vim přesně, jak tě udělat. Bude se ti to libit! V životě na mě nezapomeneš!“ S těmi slovy si rozvazuje šňůru na kabátě. Pod ním má akorát polorozpadlé džíny na vetchém pásku a rozjetý zip na poklopci. Košili ani tričko nevidím, je naholo.

„Vypadni, než zavolám policajty!“ řvu na něho, jak nejvíce umím. Třeba to zaslechne můj klient, který by už tady vlastně někde měl být. Neděje se nic. Nedobrovolný amant se sebejistě usměje. Žluté zuby s černými dásněmi vypadají odpudivě.