Andrew Fukuda 2 – Korisť

Aj v tlačenej verzii.

Objedna ť si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Andrew Fukuda 1 – Lov

Andrew Fukuda 3 – Pasca

Andrew Fukuda

Korisť – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká čas ť tejto publikácie sa nesmie rozširova ť

bez písomného súhlasu majite ľ ov práv.

Venované obaačan

1

M ysleli sme si, že sme sa ich konečne zbavili, lenže to bol omyl. Dnes v noci sa vrátili.

Začuli sme ich, keď boli už len pár minút od rieky. Teraz k nám nočnou temnotou prenikajú hlasné výkriky, ostré ako zvuk sklených črepín pod podrážkami topánok. Kôň sa pomaly zdvíha zo zeme, nozdry má rozšírené, oči vypúlené. Vzápätí s napätými svalmi a so sklopenými ušami uháňa preč, len bielka jeho očí svietia v tme ako dva jasné body.

Všetci náhlivo zbierame svoje veci a na roztrasených nohách utekáme k člnu. Kotviace laná sú uviazané pevne a chvejúcimi sa prstami ich nemôžeme rozviazať. Ben sa snaží potlačiť vzlykanie. Epap, stuh nutý od strachu, už stojí na palube a díva sa smerom, odkiaľ prichádzajú zvuky. Vlasy má rozstrapatené od spánku, do ktorého sa nikdy nemal ponoriť.

Sissy sa snaží odrezať laná. S každou sekundou kmitá ostrím dýky rýchlejšie, až lietajú iskry. Odrazu sa zastaví a s dýkou vo vzduchu sa zahľadí do diaľky.

Sú tam: desať striebristých bodov, ktoré za nami uháňajú po lúke a po chvíli miznú za neďalekým kopcom. Cítim, ako sa mi ježia chĺpky na krku a menia sa na drobné mrazivé cencúliky.

Znova sa vynárajú na obzore, desať kvapiek ortuti, ktoré zdolávajú kopec s neuveriteľným odhodlaním. Striebristé body, kvapky ortuti, týmito poetickými označeniami sa naivne snažím premeniť hrôzu na nevinnosť, na drobné ozdôbky. Lenže toto sú občania. Lovci. Bežia sem, aby zaborili svoje tesáky do môjho mäsa, aby ma roztrhali na kúsky, pochutnali si na mne, zhltli moje orgány.

Náhlivo tisnem mladších chlapcov na palubu. Sissy prerezáva po sledné lano, snaží sa nevšímať si blížiace sa výkriky, také šialené a uslintané. V poslednej chvíli sa jej podarí čln odrezať a ja ho odstrčím od brehu. Sissy naskočí na palubu. Sme uprostred rieky, ktorá nás po prúde unáša do diaľky.

Lovci sa zhromažďujú na brehu – desať silných, napriek tomu groteskne pôsobiacich postáv obalených roztaveným mäsom a spále nými vlasmi. Nespoznávam ani jedného z nich. Nie je tam Karmínová, Kulturistka, Vychrtlík ani riaditeľ – ale žiadostivosť v ich očiach mi je dôverne známa. Je to silnejšie ako chuť. Je to neovládateľná túžba po glupaňom mäse. Traja lovci sa strmhlav vrhnú do prúdu rieky, snažia sa dostať k nám. Raz, dva razy sa vynoria nad hladinu, ale vzápätí klesnú na dno.

Ostatní lovci nás ešte štyri hodiny sledujú popri brehu. Usilujeme sa na nich nedívať, pohľady upierame na vodnú hladinu a drevenú palubu. Pred ich krikom plným frustrácie a nenaplnenej túžby však niet úniku. Štyria chlapci spod Kupoly – Ben, David, Jacob a Epap – sa celú noc krčia v kajute. Sissy a ja pomocou drevených žrdí korigujeme smer člna, držíme ho v bezpečnej vzdialenosti od brehu. S blížiacim sa úsvitom zamračená obloha pomaly bledne. Vychádzajúce slnko, ktoré pre lovcov znamená istú smrť, prenasledovateľov nijako neoslabuje, naopak, ich rev a besnenie stále silnejú.

Slnečné lúče si vytrvalo razia cestu spoza čiernych mrakov. Lovci umierajú postupne, pomalou, strašnou smrťou. Trvá takmer hodinu, kým doznejú posledné výkriky a nezostane z nich vôbec nič.

Prvý raz po niekoľkých hodinách Sissy prehovorí: „Myslela som si, že sme už dosť ďaleko. Že sme ich videli naposledy.“ Je ešte len ráno, ale jej hlas znie unavene.

„Bolo slnečno,“ vysvetlím jej. „Až do tej včerajšej búrky.“ Dážď a zatiahnutá obloha premenili deň na noc, a umožnili tak lovcom vyraziť niekoľko hodín pred súmrakom.

Sissy vystrčí bradu. „Dnes nech radšej neprší,“ prehodí a vojde do kajuty skontrolovať chlapcov.

Rieka sa neohrozene valí korytom. Sledujem prúd až tam, kde sa v diaľke stráca v tme.

Neviem, čo je pred nami, a tá neistota ma napĺňa strachom. Na čele mi pristáva dažďová kvapka, po nej ďalšia a ďalšia, až mi voda steká po krku a rukách pokrytých husou kožou. Pozerá sa na oblohu. Putujú po nej ťažké temné mračná, z ktorých sa náhle uvoľní hustý dážď a vzápätí bičuje zem zlovestnými prúdmi vody. Obloha je čierna ako kŕdeľ havranov o polnoci.

Lov sa iba začal. Lov, ktorý sa nikdy neskončí.

2

K rčíme sa v kajute, snažíme sa schovať pred dažďom. Šaty nasiaknuté vodou sa nám lepia na vychudnuté končatiny a prepadnuté bruchá ako farebná koža. Každú chvíľu sa niekto z nás v záchvate hladu hrabe v batohu s jedlom, len aby sa opätovne presvedčil, že je beznádejne prázdny. Všetky lesné plody aj pripálené mäso divého psa sme už dávno zjedli.

Dážď pridáva riečnemu prúdu na rýchlosti. Sily nás opúšťajú, preto sa pri kormidlovaní častejšie striedame. Krátko popoludní mám službu spolu so Sissy. Po dvoch hodinách sa úplne zničení dotackáme do kajuty, aby nás Epap s Jacobom vystriedali.

Som vyčerpaný, ale nedokážem zaspať. Fičiaci vietor víri hladinu rieky, už aj tak rozbúrenú silným dažďom. Šúcham si tvár, aby som si aspoň trochu zahrial líca. V druhom rohu kajuty leží Sissy schúlená na boku, so zavretými očami a s hlavou položenou na zopnutých rukách. Rysy jej tváre sa jasne črtajú v pokojnom spánku.

„Zízaš na mňa už niekoľko minút,“ šepká so zavretými očami. Vyľakane sa strhnem. Na perách sa jej zjaví náznak úsmevu. „Nabudúce ma proste zobuď. Ten tvoj pohľad by prepálil aj oceľové steny.“

Škriabem si zápästie.

Sissy otvorí oči a sadne si. Husté hnedé vlasy jej padajú do tváre, strapaté a pokrčené rovnako ako deka, ktorou láskyplne prikryje spiaceho Bena. Zívne, vystrie ruky vysoko nad hlavu, prehne sa v drieku. Vykročí ku mne, cestou obíde hromádku vetvičiek, ktoré sme priniesli na palubu, a sadne si vedľa.

„Prúd je dosť silný,“ ozvem sa. „Možno až priveľmi. Robí mi to starosti.“

„Kdeže, to je dobre. Aspoň nás od nich odnesie čo najďalej.“

Od nášho úteku z Ústavu pre výskum glupanov ubehlo len niekoľko dní. Naháňal nás vtedy dav lovcov bažiacich po našom mäse a krvi. Stovky ľudí, ktorí sa vyhrnuli z budovy Ústavu, hostia plesu hnaní krvilačnou túžbou. Proti takej presile sme šiesti nemali nijakú šancu. Našou jedinou nádejou bol Vedcov denník, záhadná kniha, ktorá naznačovala možnú únikovú cestu na člne po rieke. Našťastie sme rieku našli. Akoby zázrakom sme našli aj čln. Lenže dôvod, prečo nás Vedec priviedol k rieke, sme ešte neodhalili.

„A tiež nás privedie bližšie k nemu.“ Akoby mi čítala myšlienky. Díva sa na mňa pevným, ale prívetivým a veľavravným pohľadom. Snažím sa pozerať inam.

Keď som včera našiel Epapov portrét môjho otca, vlastne som jeho tvár videl prvý raz po mnohých rokoch. Jeho hlboko vpadnuté oči, výrazné lícne kosti, úzke pery, kamenný výraz, z ktorého aj na kresbe vyžarovali dôstojnosť a vnútorný smútok.

Myslím na tajomstvá, ktoré tie oči museli skrývať, myšlienky, ktoré tie pery nikdy nevyslovili. V ten posledný deň otec pribehol domov, silno sa potil a bol smrteľne bledý. Videl som tie dva zárezy na jeho krku. Tak ďaleko zašiel v snahe predstierať svoju premenu. Keď tesne pred úsvitom vybehol z domu, myslel som si, že beží na smrť, aby ma zachránil.

A on pritom bežal na slobodu a mňa nechal napospas smrti.

Vezmem z kôpky dva kúsky dreva a začnem ich trieť o seba, ako keby som brúsil nôž.

„Myslíš, že ten čln tam nechal pre vás, však?“ spýtam sa. „Že celý ten zložitý útek naplánoval pre vás. Chceš počuť, čo si myslím ja? Ten čln bol preňho. Bola to jeho úniková cesta. Až na to, že ho nenašiel. Sám ho postavil, ale chytili ho skôr, ako stihol ujsť.“

Sissy sa zahľadí na drevá, potom na mňa. „Mýliš sa. Vedec nám skoro každý deň sľuboval, že nás jedného dňa odvedie preč. Hovoril o nádhernom mieste, kde nehrozí nijaké nebezpečenstvo, kde sa ne treba ničoho báť. Kde je pokoj a teplo a veľa ľudí. O zemi mlieka a medu, ovocia a slnečného svitu. Tak ju opísal. Niekedy ju tiež volal Zem zasľúbená. A vždy keď rozprával o úteku, bolo to o našom úteku.“

„To bol závažný sľub.“

Sissy stisne pery. „Máš pravdu. Presne to sme však potrebovali. Musíš to pochopiť – všetci sme sa narodili pod Kupolou. A naozaj sme boli presvedčení, že tam aj zomrieme, po dlhom, ťažkom živote v zajatí. Bola to biedna existencia. A potom sa sčista-jasna objavil Vedec. Dal nám nádej. Chlapci, predovšetkým Jacob, sa zmenili. Nádej dokáže veľa,“ usmeje sa. „Veď ani nevieme, ako mlieko a med vyzerajú a ako chutia.“

„Vložili ste veľa dôvery do sľubu jedného človeka.“

Pozrie sa na mňa. „Nepoznáš ho tak, ako ho poznáme my.“

Jej slová ma hlboko vnútri zrania, takmer sa myknem. Ale ovlád nem sa. Celoživotný tréning zo mňa urobil majstra v ukrývaní emócií.

„Čo, ty ho vari nechceš nájsť? Nie si ani trochu zvedavý, kam mohol ísť?“

Prestanem trieť drevá o seba. Pravdou je, že v poslednom čase nemyslím na nič iné.

Tvár jej osvetľuje mesačné svetlo odrážajúce sa od hladiny. „Len mi to povedz, Gene,“ šepká a pozerá sa mi pritom do očí.

Chvíľu mlčím. Stále mi znejú v ušiach jej slová – Nepoznáš ho tak, ako ho poznáme my. Mohol by som jej toho toľko povedať. Že toho muža, ktorého poznali ako Vedca, som volal otec, že som s ním žil, hral som sa s ním, rozprával, objavoval som s ním krajinu, počúval jeho príbehy. Viem, že keď spal, jeho tvár s tvrdým výrazom sa zmenila na tvár malého chlapca, a keď trochu chrápal, hruď sa mu pravidelne dvíhala a klesala, dvíhala a klesala a ruky mal voľne položené pozdĺž tela. Že som s ním prežil viac rokov ako oni a oveľa intenzívnejších. Že ma miloval tak, ako otec miluje syna, a že to puto bolo silnejšie než akékoľvek iné.

Namiesto toho znova triem drevá o seba, teraz ešte silnejšie.

„Vyzeráš, akoby si niesol na pleciach celý svet, Gene,“ povie Sissy potichu.

Mlčky si prekrížim nohy pod seba.

„Tajomstvá ťa rozožerú zvnútra,“ zašepká, potom sa zdvihne a poberie sa k ostatným.

Ešte v ten deň dážď ustáva. Spomedzi mrakov presvitá slnko a chlapci spustia radostný pokrik. Podľa Jacoba je už teraz všetko perfektné, lebo svieti slnko a prúd je silný. „Teraz skúste prísť, vy lovci!“ kričí odvážne.

Ostatní glupani sa smejú a povzbudzujú ho. „Len nás skúste chytiť!“ Ich smiech sa nesie k modrastej oblohe.

Mňa sa však ich nadšenie nezmocňuje, pretože každý meter, ktorým sa vzďaľujeme od lovcov, ma zároveň odnáša od Ashley June.

V posledných dňoch sa mi nečakane zjavuje v najrozličnejších podobách – v tvare mrakov, v siluete blížiacich sa východných hôr. S každou sekundou, s každou vlnou cítim, ako sa slučka okolo jej krku sťahuje viac a viac. Prenasleduje ma zlé svedomie. Ona sa kvôli mne obetovala a teraz je sama v Ústave pre výskum glupanov. Čaká na mňa, na záchranu, ktorej sa nedočká. Už jej musí byť jasné, že sa nevrátim. Že som ju zradil.

V hlasoch chlapcov počuť úprimnú a nefalšovanú radosť. Kričia niečo o Vedcovi a Zemi zasľúbenej.

Potom začujem zvuk krokov na drevenej podlahe. Patria Benovi.

„Poď za nami na palubu, Gene!“ pozve ma so širokým úsmevom. „Na slnku je oveľa teplejšie ako v kajute.“

Poviem mu, že nemôžem ísť von.

„No tak, no tak,“ potiahne ma za ruku.

Vytrhnem sa mu. „Nemôžem. Nie som na slnko zvyknutý. Spaľuje mi pokožku. Nie som opálený ako vy glu…“ V poslednej chvíli sa zarazím.

Ben posmutnie. Vzápätí odíde do jasnej žiary slnečných lúčov a nechá ma samotného v chladnom tieni vlhkej kajuty.

Už hodinu si slnko prebojúva cestu cez mraky. Krajina ožíva, farby doslova kričia do okolia. Žiarivozelené lúky, tmavomodrá voda! Celé popoludnie ku mne škárami v stenách kajuty prenikajú hlasy. Aj v obmedzenom priestore člna mám pocit, akoby boli tisíce kilometrov odo mňa.

Slnečný svit sa rozlieva po kraji ako zrnká soli padajúce do otvorených rán môjho svedomia.

Je neskoré popoludnie. Všetci sú na palube, odpočívajú, vyhrievajú sa na slnku ako psy. Sú vyčerpaní, v prepadnutých bruchách im škvŕka aj v spánku. Čaká ma ďalšia služba. Počúvam rytmický dutý zvuk vĺn špliechajúcich pod drevenou podlahou člna, ktorý je neobyčajne upokojujúci. Mierne pohojdávanie ma uspáva.

Epap nespí. Sedí sklonený a zaujato niečo kreslí. Premôže ma zvedavosť a nepozorovane sa nahnem dopredu.

Je to Sissy. Na obrázku stojí na kameni na okraji vodopádu, jednu ruku má zdvihnutú a pozerá sa dopredu. Plecia jej kopírujú vzdialený horizont. Vodopád sa leskne, akoby bol vyzdobený tisícami rubínov a diamantov. V hodvábnych šatách bez rukávov má bujnejšie poprsie a štíhlejší pás ako v skutočnosti. Na obrázku za ňou niekto stojí. Chvíľu mi trvá, kým mi dôjde, kto to má byť. Epap. V tielku, s vypra covanými svalmi a plochým bruchom, od ktorého sa mu odráža me sačné svetlo. Jednou rukou drží Sissy okolo pása, druhou, ktorú má položenú oveľa nižšie, ju nežne hladí po pravom stehne. Sissy má druhú ruku natiahnutú dozadu, vášnivo ho drží za hlavu a prstami sa pohráva s jeho vlasmi.

„Páni, ty máš ale fantáziu!“

„Čo…!“ vykríkne a zabuchne skicár. „Ty špehúň!“

„Čo sa deje?“ ozve sa rozospatá Sissy.

„V pohode,“ snažím sa upokojiť Epapa. „Keď skončíš so svojím, ehm, kreslením, myslíš, že by si mi mohol pomôcť s kormidlovaním? Prúd je čím ďalej, tým silnejší.“

Vyjdem na provu a otáčam kormidlom, až čln mierne zabočí doprava. Počujem, ako si Epap niečo mrmle.

Po niekoľkých minútach mi na pomoc nepríde Epap, ale David.

„Paráda,“ naznačí perami, keď sa pozrie na rieku. „Plavíme sa vážne dosť rýchlo.“ Vezme do ruky druhú drevenú žrď. Epap sa vzadu rozpráva so Sissy a rozpaženými rukami vyrovnáva hojdanie člna. Ona odpovedá krútením hlavou a ukazuje na oblohu, z ktorej síce presvitá slnko, ale stále je zatiahnutá. Epap k nej podíde bližšie a vzrušene máva rukami. Ďalej sa spolu rozprávajú, ale pre hučanie rieky nepočujem ani slovo. Poberiem sa k nim.

„… rieku,“ začujem Epapa.

„Čo tu riešite?“

Epap na mňa rozladene pozrie. „Nič.“

Obrátim sa k Sissy. „Čo je s riekou?“

„Rieka je mokrá!“ odsekne Epap. „A teraz si choď po svojom!“

„Premýšľate, že by sme zakotvili, však?“ pýtam sa Sissy. „Aby sme ulovili niečo na jedenie.“

Sissy neodpovie, len hľadí do rieky a pevne zviera pery.

„Podľa mňa,“ ponúknem svoj názor, „to nie je dobrý nápad. Bola by to chyba.“

„Na tvoj názor sa nikto nepýta,“ zavrčí Epap a postaví sa medzi mňa a Sissy.

„Opustiť čln by bola veľká chyba, Sissy,“ zopakujem a obídem Epapa. Od zlosti sa mu naježia chlpy na chrbte. „Čo sme sa včera dosť nepoučili? Je to…“

„Čomu z vety Choď si po svojom nerozumieš?!“ zaútočí na mňa Epap. „Radšej bež pripraviť laná. Keď pristaneme pri brehu, bude treba čln priviazať.“

„Zbláznil si sa? Chcú nás dostať…“

Zúrivo sa na mňa zahľadí. „Vážne? A na to si prišiel sám?“

„Počúvaj ma! Stále môžu byť blízko…“

„Už nie, nie sú tu,“ odsekne. „Ty vôbec nevieš, ako sa veci majú? Prekvapuje ma, ako málo toho vieš, keď si medzi nimi žil celý život. Blik, slnko ich zabíja! A blik, teraz svieti slnko.“

„Nesvieti dostatočne. Lovci sú chytrí, improvizujú, majú techniku, sú odhodlaní. Robíš chybu, keď ich podceňuješ.“

„Jediné, čo je blízko, je jedlo!“ skríkne Epap. „Všade behajú zvieratá, vyzerá to tam ako v zoo. Už som videl najmenej tri divé psy. A teraz odpáľ a nechaj rozhodovanie na mňa a na Sissy.“

„Epap,“ pokrúti hlavou Sissy. „Ja neviem. Možno je to naozaj priveľké riziko.“

Epap sa zatvári ublížene. „Sissy, ja ti nerozumiem. Pred chvíľkou si súhlasila, že pôjdeme na lov.“ Na tvári sa mu mieša zmätok s nechápavosťou. „Vieš dobre, akí sme hladní. Pomysli na chudáka Bena!“

„To je pravda. Ale radšej sa neunáhlime, hej?“

„Nie, pred chvíľou si súhlasila, že zakotvíme a pôjdeme na lov!“

„Len chcem byť opatrná…“

„Je to kvôli nemu?“ ukáže na mňa Epap vystrčeným prstom. „Len preto, lebo on povedal, aby sme nezakotvili, zrazu súhlasíš s ním?“

„Prestaň!“

„Je to kvôli nemu?“

„Epap! Veď ja nehovorím, že zostaneme na rieke navždy! Ale počkajme, kým sa vyjasní. Kým bude slnko naozaj v plnej sile. Ak bude nutné počkať do zajtra, tak počkáme. Ďalší deň hladovania nás nezabije. Ale ak splašene zakotvíme, to nás môže zabiť.“

Epap sa k nej obráti chrbtom a celý sa chveje od zlosti. „Prečo s ním vždy tak rýchlo súhlasíš? Nemôžem uveriť, že si na jeho strane!“

„Nie som na ničej strane. Snažím sa len zachovať zdravý rozum a urobiť to, čo je pre nás všetkých najlepšie.“

„Čo je najlepšie pre teba ! Chceš sa mu zapáčiť, preto tancuješ, ako ti píska!“

„Nemám náladu na hádky,“ utne Sissy rozhovor a odíde.

Epap hľadí za ňou. On ešte neskončil. „Vidíš, čo si urobil?“ otočí sa ku mne. „Myslíš si, že si bohvieaký chytrý, čo?! Pozrite sa, aký som ja tvrďas, roky som žil priamo medzi nimi! Pozrite sa, ako sa viem naparovať! Vieš čo, pre mňa si len obyčajný úbožiak!“

Nehádaj sa a choď preč, poviem si v duchu.

„Chcel si byť ako oni?“ spýta sa Epap ticho. „Hanbil si sa za to, aký si?“

Zastanem.

„Videl som, ako sa na nás pozeráš. Videl som tú pýchu na tvojej tvári,“ pokračuje zhnusene. „Pozeráš sa na nás zvrchu. Hanbíš sa za to, že musíš byť s nami. Niekde hlboko vo svojom vnútri ich uctievaš, však? A určite chceš byť ako oni!“

„Epap, prestaň!“ napomenie ho Sissy. Vrátila sa a ustarostene nás pozoruje.

„Vôbec nevieš, aké to je,“ precedím cez zuby.

„Čo hovoríš?“ posmešne sa zaškľabí.

„Nemáš ani poňatia, akí sú. Keby si mal, nikdy by si netáral také sprostosti.“

„Nemám ani poňatia? Vážne? To fakt myslíš vážne? Ja že nemám ani poňatia?“ Hľadí na mňa s neskrývaným výsmechom. „To ty nemáš ani poňatia! Veď ako by si vlastne mohol mať? Potľapkával si sa s nimi po pleciach, celý život sa s nimi priatelíš. Nevidel si, ako trhajú na kúsky tvojich rodičov! Nikdy sa ti nestalo, žeby rovno pred tvojimi očami zamordovali tvoju sestru alebo brata. Nepoznáš ich tak, ako ich poznáme my.“

„Poznám ich lepšie, ako si myslíš.“ Hovorím ticho a vyrovnane, ale som pripravený v momente zvýšiť hlas. „To mi ver. Čo vy o nich vlastne viete? Veď sa o vás starali, kŕmili vás, obliekali, vypekali vám torty k narodeninám…“

Epap vztýči prst a znova sa na mňa chystá rozkričať. „Prečo si…“

Sissy ho potiahne za ruku. „To stačí, Epap!“

„No vidíš, už zase! Prečo vždy chytáš stranu jemu? Prestaň, Epap, nechaj tak, Epap! Čím si ťa tak získal? Prečo… To je jedno, zabudni na to.“ Vytrhne sa jej. „Chcete ďalej hladovať? Prosím! Ale ak ochorieme, ak zomrieme od hladu, bude to vaša vina, na to nezabudnite.“

„Nedramatizuj, Epap!“ zahriakne ho Sissy nazlostene.

Epap stíchne a uhne pohľadom. Vzápätí sa na mňa z ničoho nič vrhne tak prudko, že obaja tvrdo dopadneme na palubu, až to zaduní.

Zospodu sa ozve zvláštny zvuk. Ako keby sa rozhýbal nejaký voľný predmet pod člnom.

Epap mi sedí na bruchu a búši do mňa. Snažím sa jeho údery odrážať. Sissy, celá červená od rozčúlenia, ho chce zo mňa strhnúť.

„Už aj tak máme dosť problémov!“ skríkne. „Musíme bojovať s  nimi , nie medzi sebou!“

Epap sa otočí a zahľadí sa na breh. Prehrabáva si vlasy a sťažka oddychuje. Už si ho nevšímam. Zameriam sa len na podlahu pod sebou. Poklepem po dreve. Znova sa ozve ten dutý zvuk. Keď to skúsim o kúsok ďalej, znie to úplne inak.

„Čo je tam?“ spýta sa David. Všetci sa na mňa pozerajú.

Celou silou zabúcham po drevenej podlahe člna. Znova to počujem, niečo tam dolu je. Pod člnom je pred nepovolanými očami čosi skryté. Keď mi to dôjde, v hrdle mi navrie hrča.

„Gene?“ osloví ma Sissy. „Čo sa deje?“

Pozriem na ňu nervóznymi očami.

„Gene?“

„Myslím, že pod člnom niečo je,“ oznámim. Všetci sa na mňa začudovane zahľadia. „Celú dobu to máme rovno pod nosom.“

Ben si zmätene prezerá palubu. „Kde? Ja nič nevidím.“

„Na jedinom mieste, kam by sa lovec nešiel – neodvážil – pozrieť,“ poviem. „Pod vodou.“

Ponoriť sa pod hladinu rieky je ako prejsť cez zrkadlo. A rovnako také príjemné. Ľadové črepiny sa mi zarezávajú do nahej kože, pľúca sa mi sťahujú do veľkosti golfovej loptičky. Vynáram sa a lapám po vzduchu. Prúd je v týchto miestach dosť divoký. Aj keď mám okolo pása uviazané lano pre prípad – ako si uvedomujem, nie taký nepravdepodobný –, že by ma voda mala odniesť preč, veľmi ma to neupokojuje. Okamžite sa chytím okraja člna. Nechám telu niekoľko sekúnd, aby si privyklo na chlad, a vzápätí sa ponorím pod hladinu.

Prstami sa pridŕžam drevených lát paluby. Prúd mi strháva nohy dopredu, takže ležím skoro vodorovne s člnom. Pripadám si ako vlajka vejúca vo vetre. Cez zakalenú vodu pomedzi laty presvitajú tenké sl nečné lúče. Je tu desivé ticho, počujem len hukot hlbokej vody, ktorý občas preruší svištivý zvuk. Rozhliadam sa v snahe nájsť čokoľvek zvláštne.

Tam. Uprostred člna je predmet podobný škatuli. Opatrne sa nechávam unášať prúdom až k nemu, aby som sa ho chytil ako opory. Na spodnej strane je hrdzavá kovová haspra. Na prvý raz sa ani nepohne, musím ňou lomcovať. Nakoniec sa otvorí celý spodok.

Zo škatule vypadne veľká kamenná doska a udrie ma zozadu do hlavy. Cítim príšernú bolesť. Doska klesá na dno, tak po nej naslepo rýchlo šmátram. Neskoro! Odrazí sa od môjho ľavého lýtka a ďalej sa tajomne stráca v kalnej hlbočine.

Pália ma pľúca, ale aj tak sa obrátim hlavou nadol a chodidlami sa zachytím o čln. Teraz alebo nikdy. Mám jedinú šancu ponoriť sa po dosku, inak klesne do takej hĺbky, odkiaľ už nebude návratu. Vrhnem sa teda na dno, do tmy, do chladu.

Tesne predtým ako ma napnuté lano strhne späť, nahmatám prstami kameň. Uchopím ho a čo najpevnejšie držím. Lano ma ako napnutá guma ťahá takou silou, že mi doska takmer vykĺzne z rúk. Pritisnem si ju k sebe, až na nahej hrudi cítim písmená vyryté do jej povrchu.

Vynorím sa nad hladinu, obalený bielou penou, a celé moje telo lapá po dychu. Epap s Davidom mi dosku hneď vezmú. Mňa nechajú vo vode, hoci sa len tak-tak držím nad hladinou.

Keď svoje ťažké zmáčané telo vytiahnem na palubu člna, všetci sú už zhromaždení okolo nálezu. S hlavami pritisnutými k sebe čítajú nápis vyrytý do kameňa:

ZOSTAŇTE NA RIEKE

Vedec

Civejú naň s otvorenými ústami. Ich rozpačité úsmevy nakoniec prerastú v hlasný smiech, šťastný ako v delíriu.

„Hovoril som to! Hovoril som to!“ kričí Ben dokola a potľapkáva všetkých po pleciach. „Celé to naplánoval pre nás!“

Sissy vstane, chytí sa rukami za hlavu a pod vysoko zdvihnutým obočím sa jej do očí tlačia slzy.

„Ja som vedel, že to pripravil pre nás!“ zvolá Jacob. „Zem zasľúbená! Vedie nás do Zeme zasľúbenej! Do zeme mlieka a medu, ovocia a slnečného svitu!“

Úsmev na Sissinej tvári ma takmer fyzicky hreje. S úľavou priviera oči. „Ako si vedel, že je pod nami ten kameň, Gene?“

Kým odpoviem, na chvíľu sa zamyslím. Keď som bol malý, otec mi často pripravoval rôzne cesty za pokladmi a indície mi nechával po celom dome. Spomínam si, aký som bol rozčertený, keď som ich nemohol nájsť, hoci som vedel, že niekde tam sú. Nabádal ma, aby som spomalil, zhlboka sa nadýchol a dôkladne preskúmal okolie. Hovorieval mi: „Dívaš sa, ale nevidíš. Odpoveď máš rovno pod nosom.“ A takmer vždy keď som sa upokojil, našiel som stopy medzi podlahovými doskami či v knihe, ktorú som po celý čas držal v rukách, alebo rovno vo svojom vrecku.

Nič z toho im nepoviem.

„Jednoducho som mal iba trochu šťastia, myslím,“ odpoviem. Začínam sa triasť, vietor ma na tele ľadovo mrazí. Stále som iba v bielizni, všetko ostatné som si pred skokom do vody vyzliekol.

Jeden z glupanov niečo hovorí, ostatní sa smejú. Sissy sa vráti k nim a tlieska. Majú v sebe toľko emócií!

Vojdem do kajuty, kde mám na kôpke zložené svoje šaty. Vyzlečiem si trenírky, vyžmýkam ich roztrasenými rukami. Stále počujem, ako sa vonku veselo smejú. Nechápem, prečo musia navonok dávať najavo, čo cítia. Nevedia emócie jednoducho prežívať bez toho, aby ich ukazovali svojmu okoliu? Možno ich život v zajatí otupil, stratili schopnosť vycítiť emócie ostatných, kým ich nevidia v plnej paráde.

Smejú sa, rozprávajú. Vedec toto a Vedec tamto. Majú potvrdenie, ktoré potrebovali. Znamenie, že Vedec ich neopustil, že ich nezradil, že na nich čaká na konci cesty. Na  nich .

Nie na mňa.

Na mňa, ktorého nechal uprostred mesta plného monštier. Aby som bojoval sám za seba. Malého chlapca, ktorý plakal, kým nezaspal, a ešte mesiace potom sa v posteli pocikával. Zato pre nich vymyslel zložitý únikový plán s denníkom (ktorý podľa neho mali nájsť oni) a člnom, ktorý ich dovezie do zeme mlieka a medu, ovocia a slnečného svitu.

Začujem ďalší výbuch smiechu, potom znova. Je to ako bodanie ostrých ihiel. Chystám sa im povedať, aby už boli ticho, keď si zrazu uvedomím, že skutočne zmĺkli, a to ticho je rovnako náhle ako strašidelné. Cez škáry v stene kajuty vyzriem von. Veľa nevidím, len Davida a Jacoba, ako zdvíhajú kameň. Rýchlo na seba hádžem suché šaty a vyjdem z kajuty.

Dosku medzitým postavili na hranu a zhromaždili sa za ňou. Z vytesaných písmen stále kvapká voda a na palube robí mláčku. Znova čítam ten nápis:

ZOSTAŇTE NA RIEKE

Vedec

Glupani sa však pozerajú na zadnú stranu dosky. Ich oči, ktoré vidia niečo, čo ja nie, sa v šoku dvíhajú od dosky ku mne.

„Čo je?“

Pomaly otočia dosku zadnou stranou ku mne, aby som na ňu videl.

Tri slová! Sú tam tri slová, ktoré ostanú navždy vryté do mojej pamäti, rovnako ako do tej kamennej dosky.

NENECHAJTE GENA ZOMRIEŤ

Po mnohých rokoch prvé slová môjho otca pre mňa, o mne. Šepot z minulosti, ktorý sa mení na bzukot, potom na hukot. Celé telo sa mi chveje a doslova cítim, ako sa mi niekde vzadu v mozgu roztápa veľký kus ľadu. A hoci toto je svetlo na konci tunela, ktoré moje telo zaplavuje silou a nádejou, padnem na kolená.

Jacob s Davidom sú pri mne prví a zdvihnú ma. Cítim, ako ma potľapkávajú po chrbte, nahlas niečo hovoria, ale už ma to nerozčuľuje, cítim dotyky ich tiel, no už mi to neprekáža. Pridržiavajú ma, aby som opäť nespadol, a na tvárach sa im zračí údiv. Znova sa usmievajú, z očí im žiari vrelé prijatie. Sissy silno priviera viečka a k ústam si tisne zovreté päste. Keď znova otvorí oči, aby sa na mňa pozrela, jej pohľad je láskavý a priateľský.

„Vedela som to,“ povie. „Nie si tu náhodou, Gene. Od začiatku si mal byť s nami. Pridať sa k nám.“

Nepoviem nič, len cítim, ako mi po tele steká voda z rieky. Zdvíha sa vietor a ja sa neprestávam chvieť. Sissy ma objíme okolo krku, hoci som stále mokrý.

„Už nie si cudzinec,“ šepká mi do ucha tak ticho, aby som to počul iba ja, a kým sa odtiahne, naposledy ma pevne stisne. Tvár aj hruď má odo mňa celé zmáčané. Prehodí mi cez plecia deku, ktorú Ben priniesol z kajuty. Čln, rieka, krajina i my sa kúpeme v slnečnom svite.

3

V  tú noc v druhej triede, keď málo chýbalo , aby ma zjedli zaživa, sedel som sám v rohu jedálne. Na obed bolo ešte skoro, miestnosť takmer zívala prázdnotou, a to mi pravdepodobne zachránilo život. Na oslavu Vládcových narodenín podávali na obed špeciálne syntetické steaky, obzvlášť krvavé, s výraznou štruktúrou mäsa. Všetci sa na ne nadšene vrhli, odhrýzali si obrovské kusy, až im krv kvapkala po bradách do zberných pohárikov.

Jedol som falošné mäso a cítil som v ústach krv, ktorá z neho striekala ako voda zo špongie.

Tá umelá štruktúra sa nedala ignorovať. Už dávno som sa naučil potlačiť dávivý reflex, ktorý vo mne vyvolávalo zahryznutie do syntetického mäsa, ale toto bolo výnimočne odporné. Začal som pomaly zhlboka dýchať a dával som si pozor, aby som nekrčil nos. S predstieraným potešením som privrel oči a znova som zahryzol.

Hornou čeľusťou mi prebehla taká bolesť, že mi takmer skrivila tvár. Prestal som žuť, ale zuby som mal stále zaťaté v mäse. V ústach sa mi hromadila krv. Nechal som ju voľne tiecť po brade do zberného pohárika. Znova som zahryzol. Tentoraz bola bolesť oveľa silnejšia, prešla mi celou lebkou. Úpenlivo som potláčal nutkanie na plač. S mäsom v zuboch som držal oči pevne zavreté ako v extáze a čakal som, kým mi spoza viečok zmiznú nahromadené slzy.

A práve v tej chvíli som prvý raz začul syčanie a praskanie kĺbov. Bolo stále hlasnejšie, šírilo sa zo všetkých kútov jedálne. Čakal som ešte niekoľko desivých sekúnd, kým som si nebol istý, že mám oči suché, aby som ich mohol znova otvoriť.

Žiaci sa zvíjali od vzrušenia, spolu s krvou im teraz po bradách tiekli aj sliny. Niekoľkí z nich sa vrhli na svoje steaky s ešte väčšou chuťou, v mylnom presvedčení, že tá lákavá vôňa vychádza práve z ich mäsa. Ostatní, väčšinou starší žiaci, dvíhali nosy a nasávali vzduch. Vedeli, že cítia niečo úplne iné.

Znova som zahryzol do mäsa, stále mi nedochádzalo, čo sa deje. Koniec koncov, bol som vtedy len v druhej triede, malý špunt. Čeľusť mi znova zachvátila ostrá bolesť. Do úst mi začala prúdiť krv. Niečím sa však odlišovala.

Bola teplá.

Nevedel som, čo sa deje. Vypustil som krv z úst a na brade sa mi zdala ešte teplejšia.

V tom okamihu všetci v jedálni prestali jesť. Znova sa ozvalo hlasné a naliehavé syčanie. Niektorí žiaci sa postavili na svoje stoličky a inštinktívne praskali kĺbmi.

Prešiel som si jazykom po hornom rade zubov. Začal som vzadu, zub po zube, cez drobné medzierky, cez ostré hroty falošných tesákov, ktoré som si nasadzoval každý večer. Ohmatal som jazykom aj predné zuby, najprv jeden, potom…

Na mieste, kde mal byť môj druhý zub, zívala diera.

Zub mi vypadol.

Vstal som. Polovica žiakov v jedálni teraz stála alebo kvočala na stoličkách. Dokonca aj kuchárky na druhom konci jedálne prestali pracovať. Iba deti zo škôlky, ktoré stále verili, že vôňa vychádza z umelého mäsa, jedli ďalej a s planúcimi očami divoko prežúvali.

Schmatol som zberný pohárik. Predstieral som, že z neho pijem, ale v skutočnosti som pery tisol pevne k sebe. Nechal som krv z pohárika stekať dolu po brade, po krku až na šaty. Snažil som sa tak čo najviac maskovať svoju glupaniu krv.

Potom som pohárik položil a pomaly, pokojne, bez vzrušenia som kráčal k východu. Keď som zacítil, že sa na mňa pozerajú, sklonil som sa, aby som si zaviazal šnúrky na topánkach, a predstieral som, že mám všetok čas na svete a nič ma nikam neženie. Pomalým krokom som vyšiel z jedálne, celý čas som vysával krv z diery po zube a prehĺtal som ju, aby mi z úst neunikla ani kvapka.

Prinútil som sa ísť ďalej po chodbe a snažil som sa neplakať. Len tak-tak som nestratil kontrolu nad močovým mechúrom, čo by znamenalo isté prezradenie sa. Všetko som však zvládol. Mal som sedem rokov a udržal som slzy aj moč a zachoval som si tvár. Postavil som sa zoči-voči strachu i emóciám a nedal som na sebe vôbec nič poznať. Otec ma to dobre naučil.

V mojej triede bolo prázdno, všetci odišli na obed. Keď som za sebou zavrel dvere, skoro som sa zrútil. Skoro som prepadol strachu a panike, takmer som to vzdal a pustil krv, slzy aj moč. Ale pozbieral som sa a sadol som si pred monitor vo svojej lavici. Stále som si vysával a prehĺtal krv, aby neunikla ani kvapka, a medzitým som vyťukal otcovu e-mailovú adresu. Pri každom dotyku klávesnice sa mi zachveli prsty. Bola to jednoduchá správa, znamenie, ktoré sme mali dohovorené v prípade ohrozenia.

Prázdny e-mail. Bez textu.

Mal iba jediný význam.

Klikol som na ODOSLAŤ, zdvihol som svoju tašku a vyšiel som z triedy. Z jedálne doliehali na chodbu zvuky narastajúceho zmätku. Ďalej som prehĺtal a dúfal som, že to bude stačiť.

Otec už e-mail určite dostal. A vedel som, že čokoľvek robil, akokoľvek bol v tom sklenom mrakodrape zaneprázdnený, v tej chvíli všetko nechal tak. Okamžite. A šiel za mnou.

Prinútil som sa kráčať pomaly, akoby som sa len prechádzal. Obišiel som hlavnú bránu, kde bývalo vždy veľa žiakov. Cez futbalové a bejzbalové ihrisko som vyšiel na ulicu. Niekoľkí polnoční chodci otočili hlavy ku mne, keď sme sa míňali, a zavetrili nosmi. A ja, skrývajúc za okuliarmi vydesené oči plné sĺz, som ďalej vytrvalo prehĺtal.

Až keď som sa o pol hodiny dostal domov, keď som zamkol dvere a zavrel okenice, opustila ma všetka sila a klesol som na kolená. Pritiahol som si ich pod bradu, objal rukami a predstavoval som si, že to je človek, ktorý ma v tej chvíli uteší.

A presne tak ma našiel otec, keď o štvrť hodiny dobehol za mnou. Zamkol dvere, vzal moje chvejúce sa telo do náručia a pevne ma objal svojimi silnými pažami. Nič nehovoril a ja som mu neprestajne vzlykal do košele, až ju mal celkom premočenú. Hladil ma po vlasoch a asi po minúte povedal, že všetko je dobré, že som to skvele zvládol a že je na mňa pyšný, lebo som šikovný chlapec.

Lenže potom, o niekoľko hodín, musel odísť. Keď zašiel mesiac a zasvietilo slnko, otvoril dvere a vykročil do prázdnych, slnkom zalia tych ulíc. Do školy. Po môj zub. Musel ho nájsť, aby ho niekto nepred behol a nenaďabil naň kdesi v zapadnutom kúte jedálne alebo rovno pod stolom. Vtedy by sa podozrenie založené na neistej domnienke, a teda predurčené na zabudnutie ako ďalšie šialené povery o glupa noch, potvrdilo. A keby k tomu došlo, hneď by si dali dva a dva dokopy a šli by si po mňa. Za pár sekúnd by ma vyňuchali, chytili a roztrhali.

Otec sa však po mnohých hodinách, len pár minút pred súmrakom, vrátil s prázdnymi rukami. Zub nenašiel. Bol unavený a tváril sa vystrašene, ale upokojoval ma, aby som si nerobil starosti. Vravel, že som možno ten zub jednoducho zhltol a je bezpečne uložený v útrobách môjho žalúdka.

Rozplakal som sa. Bol som doma, tak som si myslel, že mu to nebude prekážať, veď už aj predtým ma nechal plakať. Lenže tentoraz ma okríkol: „Odteraz už nijaký plač! Nijaké slzy. O chvíľu budeš musieť ísť do školy. Keby si chýbal, mohlo by to upútať pozornosť.“

Prestal som plakať, zvládol som to, ale triasol som sa na celom tele a s tým som si poradiť nedokázal. Bál som sa, že mi vynadá, on ma však zovrel do náručia, pevne ma objímal, akoby chcel svojím telom to chvenie zastaviť. V jeho náručí som sa opäť cítil úplne bezpečne.

„Chcel by som, aby sme sa premenili,“ zašepkal som, zaborený do jeho hrude.

Otec na okamih stuhol.

Pokračoval som: „Prečo to proste nemôžeme urobiť, ocko? Už sa nechcem ustavične pretvarovať, skrývať sa. Poďme sa jednoducho premeniť. Bolo by to ľahké, určite by som našiel spôsob, ako priniesť domov trochu ich slín.“ Bol som natoľko ponorený do svojich predstáv, že som si vôbec nevšimol hnev na jeho tvári. „Stačilo by nám kvapnúť z nich do ranky na koži. A potom by už bol so skrývaním a predstieraním koniec. Mohli by sme žiť normálne ako všetci ostatní. Urobme to spolu, oci!“

„Nie!“ To jediné slovo sa mi vrylo hlboko do pamäti, na jeho zvuk nikdy nezabudnem. „Nie.“ Vzal moju tvár do svojich veľkých dlaní a zahľadel sa mi do očí. „Už to nikdy viac nepovedz. Na nič také už nikdy nemysli. Nikdy.“

Prikývol som, no skôr od strachu ako na znak, že som mu porozumel.

„Nikdy nezabudni, kto si, Gene.“ Ešte silnejšie mi pritisol dlane na tvár. Myslím, že si vôbec neuvedomoval, ako pevne ma drží. „Si dokonalý taký, aký si. Si oveľa lepší ako všetci tí ľudia tam vonku dohromady.“ A potom hovoril ďalej, sľuboval a prisahal, že ma nikdy neopustí. Príjemný tichý tón jeho hlasu ma upokojoval, prechádzal celým mojím telom, až sa stal zdanlivo jeho neoddeliteľnou súčasťou. Otec ma držal v náručí tak dlho, kým som sa neupokojil.

Môj zub sa nikdy nenašiel. Možno som ho naozaj prehltol. Ale ešte týždne, mesiace, dokonca roky po tej udalosti som žil v trvalom strachu, že tam niekde leží, zapadnutý v nejakej škáre či praskline, opustený a zažltnutý čaká, že ho ktosi nájde. Rovnako ako moja prekliata existencia – osamotená a utajená, ktorú jedného dňa niekto odhalí.

No aj napriek tomu, že som žil v úzkej medzere medzi dvoma pólmi, v otcovom náručí som našiel svet plný útechy, taký vysoký, široký a hlboký ako láska sama. A v ten deň, keď ma držal v náručí, som si v duchu dal sľub, ktorý sa stal takou pevnou súčasťou môjho ja, až som zabudol, že som ho niekedy vedome definoval.

Až do chvíle – o desať rokov neskôr –, keď si na palube člna pri pohľade na svoje meno vyryté do kamennej dosky na ten sľub spomínam a obnovujem ho v sebe. Môj otec je môj svet, a ak niekedy zmizne, budem ho hľadať až do konca svojho pokriveného života.

4

B líži sa noc. S poslednými slnečnými lúčmi odchádza aj veselá nálada. Krajina sa ponára do temnoty a hladina rieky, zvyčajne hladká ako pláty brnenia, sa vlní všemožnými spodnými prúdmi. Pri brehu buble na hladine biela pena, pripomínajúca miznúcich duchov. Zo žiadnych úst nevychádza slovo lovec , ale strach, ktorý vyvoláva, je všadeprítomný – v hlbokých vráskach na našich čelách, v nervóznych pohľadoch upretých do diaľky, v napätých svaloch, ktoré sa dnes nedokážu uvoľniť v blaženom spánku. Hoci sme nejedli už niekoľko dní, naše telá sa na nedostatok prísunu živín adaptovali a využívajú vnútorné rezervy. Čoskoro však, najneskôr do dvoch dní, sa tieto rezervy vyčerpajú a hlad nás začne zožierať.

Sissy brúsi svoje dýky, uprene pozorujúc breh rieky. Epap sa prechádza sem a tam s Vedcovým denníkom v ruke a občas v ňom prelistuje zopár stránok. Zrazu sa sčista-jasna objavia lovci.

„Sissy,“ šepká David s vyjavenými očami.

Sú traja. Šprintujú v úzkej formácii zhruba kilometer za nami a sledujú rieku. Bežia po štyroch ako gepardy, rukami i nohami zahrabujú do hliny a s každým skokom ju odhadzujú dozadu. Vedúci bežec potrebuje vystriedať, radí sa na koniec formácie. Namiesto neho teraz vedie druhý lovec. Je mi jasné, čo robia. Bežia spoločne, pričom vedúci bežec ťahá ďalších dvoch, ktorí si tak čiastočne šetria sily. Táto technika im pomôže navýšiť spoločnú rýchlosť najmenej o desať percent, čo je pri behu na stovky kilometrov nezanedbateľná výhoda.

Po niekoľkých sekundách nás dobiehajú. Sú stelesnením hrôzy. Ich koža, ktorá sa na dennom svetle roztiekla ako plast v rúre, s príchodom noci stuhla do odporných, dozadu stiahnutých záhybov. Z rozličných miest na telách im trčia nechutné chumáče chlpov. Nie, to nie sú chlpy, sú to zvyšky slnečných plášťov zatavené slnkom do roztečenej kože. Vyzerajú ako zúbožené túlavé zvieratá s penou na ústach, so spálenou kožou visiacou od kostí, ktoré odretými končatinami búšia do zeme. Vrhajú na nás lačné a roztúžené pohľady.

Tretí lovec mi je nejaký povedomý. Kdesi pod záhybmi rozškvareného mäsa je tvár, ktorú spoznávam. Na chrbte má veľký batoh – ten vlastne majú všetci – prepchatý kadejakým náčiním a povrazmi. Každý musí niesť aspoň tonu vecí. Ich obrovská sila je desivá a neuveriteľná.

Všetci však bežia ďalej.

„Sissy?“ ozve sa Jacob.

Už sa na nás ani nepozrú. Ich ľahké bledé telá miznú za kopcom. Keď sa znova objavia na vrchole ďalšieho pahorka, sú oveľa ďalej, oveľa menší, ale bežia azda ešte rýchlejšie.

„Sissy? Čo to robia?“ David sa tvári vydesene. Pozerá sa do diaľky tým smerom, kde zmizli. „Prečo bežali preč?“

Sissy sa obráti ku mne, ustarostená a zmätená. „Nemáš tušenie prečo?“

Pokrútim hlavou. Nič z toho nedáva zmysel.

„Nepáči sa mi to,“ zašepká a prvý raz po niekoľkých dňoch vidím v jej očiach strach. „Sú stále schopnejší a silnejší. Stále vynaliezavejší, každým dňom je ich odhodlanie väčšie.“

Má pravdu. Toto je prvý raz, čo sa pri love koristi ich rozvaha vyrovnáva odhodlaniu. Sú schopnejší, pretože sme ich k tomu donútili.

Sissy si nervózne ťuká prstami o stehno. Je frustrovaná z toho, že nevie, čo sa deje.

„Musíme zakotviť, Sissy!“ zakričí Epap. „Ak sú pred nami, nemôžeme k nim proste len tak priplávať.“

Sissy sa pozerá po prúde. „Možno je to pasca. Možno je za nami iná skupina lovcov, ktorá čaká len na to, kedy prirazíme k brehu. Nesmieme dovoliť, aby nás zmiatli.“

„Myslím, že tak to nie je,“ poviem. „Oni takto neuvažujú. Čo sa týka lovu na glupanov, sú neuveriteľne sebeckí. Nie je možné, aby jedna skupina vyšla v ústrety inej. Ak je za nami iná skupina, nemá s tou, čo nás minula, nič spoločné.“ Hľadím na rieku pred nami. „Nie, myslím si, že jestvuje len jedna skupina. Tá, ktorá nás pred chvíľou predbehla.“

„A myslíš, že chystajú pascu?“ pýta sa Sissy.

„Je to možné,“ zmraštím tvár. „Neviem.“

„Tak na čo čakáme?“ podpichne Epap. „Poďme hneď k brehu.“ A v tej chvíli chytí drevené žrde.

„Počkaj!“ zastaví ho Sissy. „Možno presne v to dúfajú. Možno vpredu obehli kruh a teraz nás niekde nenápadne sledujú. Možno nás chceli prinútiť pristáť pri brehu. Možno je práve toto tá pasca a jednoducho čakajú, kým sa im vydáme napospas a sami odstránime tú jedinú bariéru, čo nás pred nimi chráni – rieku. Prirazíme k brehu a o pár sekúnd sú pri nás.“

„Tak čo budeme robiť, Sissy?“ ozve sa David.

Oči jej svietia nezlomným odhodlaním. „Zostaneme na rieke. Ak niekde vpredu pripravili pascu, dostaneme sa cez ňu. Nech nás stretne čokoľvek, budeme bojovať. Nebudeme však na nich len tak bezmocne čakať. Vyrazíme osudu naproti!“ Pozrie sa na mňa. „Toto je môj názor na našu situáciu.“

Takmer hodinu nevidíme nič zvláštne. Rýchly prúd rieky unáša náš čln a tá neistota čas neuveriteľne predlžuje, pričom každá sekunda je plná napätia. Stojím vzadu v člne a pozorne sledujem obzor. Pred nami sa koryto rieky zužuje a voda pri brehu sa divoko pení. Nepoľavuj v pozornosti, pripomínam si, ani na okamih…