motto

Knihy Haliny Pawlowské v nakladatelství Motto

Ať zešílí láskou

Až se mě dcera zeptá (spolu s Lubomírem Teprtem)

Banánové chybičky

Banánové rybičky

Dá-li pánbůh zdraví, i hříchy budou

Díky za každé nové ráno

Hroši nepláčou

Charakter mlčel a mluvilo tělo

Chuť do života aneb Rady a recepty, abyste nezabili sebe ani ostatní (spolu s Lubomírem Teprtem)

Jak blbá, tak široká

Jak být šťastný (Dvanáct nemorálních rad)

Ještě že nejsem papež

Když sob se ženou snídá

Moc se nekasej, sukni vykasej

Ó, jak ti závidím!

Pravda o mém muži

Proč jsem se neoběsila

Rodinná kuchařka (spolu s Lubomírem Teprtem)

Strašná nádhera

Tři v háji (spolu s Ivou Hercíkovou a Michalem Vieweghem)

Ulovila jsem ho v buši

Velká žena z Východu

Záhada žlutých žabek

Zanzibar aneb První světový průvodce Haliny Pawlowské

Zeptej se mámy aneb 100 receptů, jak se dožít 100 let (spolu s Lubomírem Teprtem)

Zoufalé ženy dělají zoufalé věci

HA LINA PAWLOWSKÁ

MANUÁL ZRALÉ ŽENY

Praha 2015

© Halina Pawlowská, 2015

Illustrations © Erika Bornová, 2015

ISBN 978-80-267-0527-7

Pro všechny mé přátele

Obsah

Manuál zralé ženy

Počítání oveček

Profesorky z googlu

Jen na minutku

Výročí lásky

Hlavně klid

Piknik s vyhlídkou

Otíčkovi aneb Starý pes

Ach Jeníčku, proč jsi Jeníček?

Jak to všechno mohlo být aneb Kdy je láska hřích?

Mladší než Kleopatra

Kdo je hnusnější?

Není nad pěknou formulaci

Hurá! Už zase lžu!

Nová pravidla a co si o tom myslím

V kruhu své strašné rodiny

Čárky nejsou pro mladý

„Fuj, zima! “

Jarní nápad

Mé zabité Štědré večery

Moje milé čtenářky, moji milí čtenáři,

dovolila jsem si pro vás napsat kraťounké povídky, delší povídky, dlouhé povídky a taky vám udělit pár rad. I když si uvědomuju naprosto jasně, že rady dnes dává kdekdo, ale prachy vám nedá nikdo!

Manuál zralé ženy

Měla jsem velké plány. Že napíšu manuál pro zralé ženy, protože jsem sama zralá a vím nejlíp, co zralé ženy potřebují. Pak jsem si ale uvědomila, jak je to strašně nesympatické. Jak jsem si protivná, jak předstírám, že je nádherné stárnout a že to jde s elegantním úsměvem. Nejde mi to od srdce. Nechce se mi vůbec psát o tom, čeho se vyvarovat, protože se mi nechce přiznat, že už toho mám poměrně dost za sebou. Takže jsem opustila svůj záměr a nakonec jsem se rozhodla, že napíšu jen pár postřehů na téma zralost.

1. rada

Jednou jsem někam napsala, že když se řekne slovo „zralý“, tak mi to připomíná sýr, u kterého je nejvyšší čas ho zkonzumovat. Pořád si to myslím. Prostudovala jsem si ale na googlu dlouhý článek o sýrech a vím, že některé zrají jen pár dnů a některým to trvá skoro sto let.

Vím, že někdo zralé sýry miluje a je ochoten za ně vydat velké peníze. Neplatí ani tak za výraznou chuť, ale za všechny ty okamžiky, kdy sýr potřeboval péči a ubytování.

No... nelze brát doslova, že ženy jsou sýry, ale jedno poučení z toho jasně vyplývá. Když už jste zralá, musíte být drahá! Za všechny ty odžité roky, všechny okamžiky radosti i starostí se prostě musí dobře zaplatit! A tak tvrdím:

Stáří míň bolí,

když se do vás solí!!!

Samozřejmě že ideální je najít si na solení šarmantního rentiéra. Málokteré mé přítelkyni se to podařilo. Většina z nich sama svýma pacičkama hrabe jak zběsilá, aby se jí žilo slušně. A právě vám (nám) s pacičkama upracovanýma až na loketní kost upřímně doporučuji, abyste (abychom) si uvědomily, že to, že už nejste (nejsme) v rozpuku, znamená, že se to musí oslavit! (A třeba i osladit! Ta kampa ň proti cukru už mě rozčiluje! Samozřejmě že věřím vědcům a lékařům, ale moje máma si, kromě čtyř let v době války, sladila kávu pěi kostkami cukru až do svých pětadevadesáti.) Doufám, že jsem se vyjádřila srozumitelně. Když zkrátka nemáte (nemáme) reniéra, tak do sebe musíme solit samy!

Už jsem se někde zmínila, jak jsem se jednou setkala s jednou známou herečkou a vyprávěla jsem jí, jak mne šíleně vyčerpal let do Ameriky, když jsem jela na promoci syna. Ta herečka řekla: „A tys letěla ekonomickou třídou?“

Odpověděla jsem: „Samozřejmě. Vždyť business class je šíleně drahá!“ A herečka se zasmála: „Aha. Chápu. Ty šetříš, aby mohly lítat v business class tvoje děti!“

2. rada

Co dál bych mohla prozradit chytrého, abychom se cítily líp, i když náš narozeninový dort se svíčkami připomíná hřbitov o dušičkách? No... asi to, že jsem se nedávno sešla se svou kamarádkou. Je dost majetná, a proto mne pozvala do Vídně do luxusního hotelu, kde hrál v baru snědý pianista. Má kamarádka Gábina byla čerstvě po návštěvě kliniky plastické chirurgie, měla po liposukci figurku jako panenka Barbie, obličej hladký jako vymrzlý Eskymáček a dávala mi to sežrat. Říkala, že prožila hodně bolesti, ale že když se na sebe podívá do zrcadla, tak ví, že to stálo za to.

Gábina mluvila dost nahlas, ale já jsem jí přesto občas úplně nerozuměla. Trochu huhlala, napadlo mne, že je to asi tím, že jí botoxem napíchnuté rty zatarasily nosní dírky.

Gábina říkala, že když žena dosáhne určitého věku, že zkrátka nemá jinou šanci než na sobě začít pracovat. Že musí cvičit, plavat, krémovat se a musí být na ní vidět, že sex je hlavním tématem její existence. Připadala jsem si vedle ní asi jako mísa tvarohu, který někdo umíchal na koláč už velice dávno a zapomněl ho v koutě na kuchyňské lince. Snědý muž u piana na Gábinu civěl. Gábina se pýřila. „Cítím se fakt jako holka!“ řekla laškovně a odskočila si na toaletu. Při zmenšování boků jí asi zmenšili i močový měchýř, protože to bylo během hodiny už potřetí. A když se za ní zabouchly dveře, tak na mne snědý pianista mrkl a řekl: „Moc se snaží vypadat mladá, ale... mohu vás pozvat na skleničku?“

Odmítla jsem cikánského barona, a i když Gábina mlela o tom, jak váží stejně jako ve dvaceti a jak je fajn chodit s umělými ňadry bez podprsenky, tak jsem jí nezáviděla. Bylo mi jí trochu líto. Došlo mi totiž, že:

Skalpel nepomůže,

když už nejsi mladá kůže!

Nechci, abyste si mysleli, že brojím proti plastickým operacím. Vůbec ne! Zaprvé, ať si každý dělá, co chce, a zadruhé věřím, že někomu skutečně psychicky pomůže, když si nechá odstranit podbradek a narovnat nos. Mám na mysli tu plastickou štvanici za ubíhajícími roky. Všimla jsem si, že většina uměle vytvořených mladic má uštvaný výraz. Jako by je někdo honil. Jenže ať běží s vyděšenýma očima s nehybnými víčky od jednoho operačního stolu k druhému, svou dřívější krásu stejně nenaleznou.

Když už mluvím o běhání, tak na sebe prásknu, že už jen při formulaci tohoto slova se mi dělá špatně. Často když jedu za deště autem, kde zabírám pohodlně celé sedadlo, sleduju vychrtlé běžce, jak z posledních sil lapají po dechu, jak se motají v křečích, ale přesto běží, musí běžet, k cíli, kde konečně získají tu správnou kondičku. Nevěřím, že na běhání je něco výrazně zdravého. Jsem pouze ochotna přiznat, že v případě nějakého ohrožení, kdyby se třeba na nás řítila vlna tsunami, že by na tom chroničtí běžci byli lépe než já.

Emil Zátopek, když běžel olympijský maraton, vypadal, jako by mlel z posledního. Pak byli všichni v šoku, když si šel pro zlatou medaili. Jenže... dostanou běžci něco za své utrpení? Říká se, že svalnaté nohy, lepší dech... Hm. Když mi bylo patnáct, šla jsem pro mého otce do hospody. Klábosil tam s nějakým starcem a vyšlo najevo, že je to aktivní atlet. „Pořád běhám!“ sípal kmet. „Každý den čtyři kilometry. A to mi už bude šedesát!“

Můj otec si položil prst na ústa, nechtěl, abych ho prozradila.

„Blahopřeju vám, že o sebe tak dbáte!“ řekl můj sedmdesátiletý, černovlasý, temperamentní otec, vypil dvě deci vína téměř na ex a zapálil si svou padesátou cigaretu.

Probůh! Abyste si nemysleli, že propaguji alkohol, nikotin a hovění si v křesle. Vůbec ne, chci jen naznačit, že urputná honba málokdy skončí se zeleným diamantem. (Honba za diamantem je můj oblíbený film o romantické spisovatelce, která najde toho pravého!)

3. rada

Zakázala bych konverzaci o hormonech! V jakémkoliv věku! Když je člověk mladý, nemá o hormonech diskutovat, má je nechat jednat, a když už vejde do dob, kdy je mu milejší posedět nad sklenkou než si namáhat záda při náročné erotice (notabene když není s kým), tak nemá cenu hovořit o tom, co neexistuje. Hormony jsou prostě strašlivě nepřitažlivé a občas žasnu, s jakou masochistickou vášní svěřují zralé krásky vyoraným mužům podrobnosti o stavu svého neplodného těla. To je hrozná blbost! Muži přece takové věci vůbec nepotřebují vědět! Oni to dokonce ani vědět nechtějí! A ženy vzájemně si takové věci vyprávět nemusejí, protože je znají. A když to neznají, tak nemá cenu je strašit. Vzpomněla jsem si na jednu dámu, s kterou jsme se potkaly ve Španělsku. Každý den jsme tam dostávaly dost exotické večeře a dáma nám každé ráno na pláži líčila podrobně, jak pokrm putoval jejími útrobami k cílové rovince, kterou rozmanitě opouštěl.

Asi dvacet let po společné dovolené jsem dámu potkala v televizi, pracovala tam jako produkční, podala mi ruku a čekala, zda si na ni vzpomenu. A já si vzpomněla. Ne na její jméno, ale... na stav její stolice.

A proto vždycky platí:

I když ji máš jako z děla,

tajemství chraň svého těla!

4. rada

Jeďte na dovolenou někam, kde jsou muži jiné rasy. Má to ten důvod, že stejně jako my nerozpoznáme, jestli je Japonce dvanáct, nebo padesát let, tak ani oni nepoznají, zda je nám šedesát, nebo třicet. Takže si lze pod palmami v náručí ohnivého domorodce nádherně zvýšit sebevědomí. Ale pozor! Třikrát pozor! V žádném případě si krasavce nevozte domů. Sice bude stále vykřikovat, jak jste úchvatná, ale nejdřív vás to bude stát hodně peněz, pak vás to bude stát nervy a nakonec si nebudete připadat jako oslňující dívenka, ale jako přezrálá bluma.

Jedna má známá skutečně uvěřila, že ji miluje pětadvacetiletý Ind, kterého si místo mušličky přivezla z Egypta. Když se na mušle moc dlouho práší, tak je většinou vyhodíme. Ind zacláněl doma v nečinnosti několik let a známá začala vážně přemýšlet, že jí nezbyde než ho praštit do hlavy a zakopat do sklepa. Naštěstí ho seznámila s jednou svou ještě o hodně starší a těžší sestřenicí a ta si ho odvezla do Pardubic. A mně nezbývá než konstatovat nepříjemnou pravdu:

Vášeň z pláže

mládí vrátit nedokáže!

5. rada

Tohle vás třeba nebude tak zajímat, ale mne to zajímá moc. Takže...

Nemůžete spát, protože vaše třicetileté děťátko nemá dost miliónků na vlastní domeček?! Ne?! Tak si vezměte stilnox, po kterém budete spát jako batole. (Eventuálně i pod mostem.)

Nechci být depresivní, nemohu si ale dovolit, abych vás neupozornila na velmi chmurnou eventualitu. Obáváte se, že až budete nemohoucí, že vás vaše děti šoupnou do starobince? Šoupnou! Počítejte s tím! A máte-li nějaké finance, dejte si je někam, kde o nich nikdo, a když říkám nikdo, myslím tím opravdu nikdo, nebude mít ani tušení. Nejde o to, abyste si na stará (už dávno ne zralá), ztrouchnivělá kolena dopřávala kaviár a ústřice, jde o to, abyste měla někoho, kdo vám za vaše úspory utře prach nad postelí, kdo vám uvaří slepičí polévku a kdo vám bude posluhovat a informovat vás o klokotajícím životě za vaším prahem.

Že vaše děti sice mají hodně práce a své problémy se svými dětmi, ale že vás mají moc rády a nikdy by vás nenechaly samotnou?!

Určitě máte pravdu! Přesto si občas vzpomeňte na má slova:

I velcí pitomci

jsou něčí potomci!

6. rada

Teď veseleji. Nedávno jsem měla natáčet nový pořad. Sešla jsem se se svou spoluautorkou a vyrazily jsme do televize. Byla tam fajn atmosféra. Asi pět mladých lidí. Něco mezi třiceti a pětatřiceti. A my. Všichni byli milí. Všichni se snažili. Ukázali nám, jak vše pěkně připravili. Ukázali nám znělku, ukázali nám kostýmy, ukázali nám ilustrace, ukázali nám své plány.

„Nádherné,“ slyšela jsem spoluautorku Janu, která si vzala stranou kostymérku.

„Super,“ řekla jsem režisérovi.

„Fajn, fajn,“ chlácholila Jana scénografa.

„Bezvadný nápad,“ zhodnotila jsem producenta.

A pak jsme jely rovnou do kavárny, daly jsme si dort, chvilku jsme mlčely a pak Jana vydechla:

„To je tak šíleně vyčerpávající vědět všechno nejlíp a muset to tajit!“ A to je pravda!

Když už jste zažily lásku a rozchod a porod, když už vaši rodiče jsou slabší než vy, když už je ani nemáte, když vám vaše děti doslova přerostly přes hlavu, tak... tak je vrcholně pravděpodobné, že skoro všechno, co uslyšíte, jste už někdy slyšely, že jste většinu z toho, co se vám odehrává před očima, už viděly. Slepice, když se jim chce spát, mají přes oko žmurku. Vy máte v určitém věku oči zastřené moudrostí. Jenže pozor - moudrost nikoho nepřitahuje!

Jednou jsem se Petra Jandy, který je mediálně známý nejen svým talentem a svými hity, ale i tím, že má manželku mladší než svou dceru, ptala, proč se mu nelíbí jeho vrstevnice.

„Ale mně se líbí!“ řekl Petr Janda.

„Tak proč si je nevybíráš za milenky?“

„Protože na mě nemají čas!“ řekl Petr. „Mají spoustu práce. Se svými dětmi, svým domem, svou chalupou a svou zahradou... Já potřebuju ženu, kterou si přivedu a ona bude obdivovat, co mám jááá! A když s ní pojedu do Itálie, tak mi neřekne, že už tam byla, že už tam všechno viděla a že toho ví o Itálii víc než já!“

Má pravdu, a proto tvrdím:

Na muže jak dítě koukej,

svá moudra si jenom broukej!

7. rada

Sex? Samozřejmě že ano, když na něj máte chuť! A když na něj nemáte chuť, tak si nedělejte násilí. I když... se sexem je to zhruba stejné jako s botami na vysokém podpatku. Jít v nich může být hodně nepříjemné. Někdy tlačí, bolí, ale nohy v nich vypadají ženštěji než v teniskách. A žena, která má ráda sex, vypadá ženštěji než ta, která raději drhá koberečky. Auto, když dlouho stojí v garáži, zrezne, kdežto veterán zvolna plující po silnici vzbuzuje možná větší obdiv než poslední model závoďáka.

Nedávno jsem v televizi slyšela, že když ženy provozují sex i v pokročilejším věku, že se jim lépe udržuje jejich mladistvá pleť. O tom si dovolím pochybovat, protože moje máma chodila na pedagogický institut asi s deseti jeptiškami a ty i v osmdesáti měly tvářičky jako z marcipánu.

Hodně mých opuštěných kamarádek vzdychá: „Chci partnera, chci ho jako společníka, který by mne doprovodil do divadla.“ To je úplný nesmysl. Většina mužů divadlo nesnáší, trpí tam a navštíví ho s manželkou buď proto, že má špatné svědomí, anebo že už má plán, jak si své těžce odpracované divadelní hodiny vynahradí. Když do divadla, tak s kamarádkou, ale... vím samozřejmě, co mým kamarádkám chybí: mužské rameno, na kterém se pěkně leží, prsty, které odstraní pavouka z umyvadla, dlaň, která je tak bezpečně velká, oči, v kterých je něha, touha a odhodlání, ústa, která hladově spolykají jídlo, které jste navařila, a... to je asi tak všechno. Žádná má kamarádka nikdy nevzpomínala na žádný mužský pyj. Maximálně konstatovala, že se jí stýská po někom, kdo to v posteli uměl. Moje soukromá statistika tvrdí, že nejbáječněji se ženy milují, když jsou šťastně vdané, a aniž samy vědí, jak se to stalo, tak si pořídily milence. Pak je to smršť. Sex kořeněný špatným svědomím, touhou si ve vymezeném čase co nejvíc užít, jistota klidného domova a erotické zkušenosti, to vše dodá mileneckému spojení úchvatnou chuť. Nenabádám k promiskuitě, jen má soukromá statistika tvrdí, že když se potkají On a Ona v pokročilejším věku, že bývají opatrnější, náročnější a že někdy právě ty ženy, které si naříkaly, že jsou samy, od svého partnera brzo odskotačí a vrátí se ke starému modelu, kdy tvrdí, že chtějí společníka jen do divadla. Asi si trochu odporuji. Asi proto, že v oblasti erotických vztahů je možné všechno.

A tak bych své úvahy shrnula takto:

Sex sem, sex tam,

nikdy nám to není jedno...

sex sem, sex tam,

nesmí ti být fuk!

8. rada

Mám několik dobrých přítelkyň a spoustu kamarádek. Někdy se nás najednou sejde fakt hodně. Maruška ráda demonstruje a ví, že za všechno můžou pravičáci, Pavla ví, že problém dělají levičáci, Irena ví, kdo stojí za celosvětovou migrací, Karla to ví taky, ale ví, že je to jinak, než jak tvrdí Irena. Magdalena je odbornice na gastronomii, jenže Anička taky ví o jídle hodně informací, taky ví všechno o zdraví. Gábina je doktorka, a proto zdraví rozumí víc. Jiřka je sice jen knihovnice, ale protože chodí na jógu, tak ví, jak důležitá je pro zdraví alternativní medicína. Hanička drží dietu pod vedením výživového specialisty. Petruška úplně změnila systém svého stravování, Nikol jí jen jednou denně, protože jí to poradil docent, který žije v Americe. A já vím o jídle taky svoje, protože všechno, co uvařím, mi nejvíc chutná. A taky se celý život trápím dietami a jsem schopna zhubnout a ztloustnout třicet kilo a přitom se stravuji pořád stejně!!! Proč vám to říkám?