Erin Hunterová

ALBATROS

Přeložila Mirka Kopicová

Copyright © 2012 by Working Partners Limited All rights reserved.

Translation © Mirka Kopicová, 2014 Jacket art © Julia Green, 2012

ISBN 978-80-00-03462-1

Se zvláštním poděkováním Gillian Philipové

Pro Lucy Philipovou

Obsah

ÚVOD

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

ÚVOD

Ňaf se protáhl, zívl a maličko nadšeně zakňoural. Ostatní štěňata v pelíšku se k němu tiskla jako jeden velký hřejivý propletenec, všude samá tlapka a čenich a tlukot malých srdíček. Pískle se lopotila přes něj a šťouchla ho tlapkou do oka; Ňaf zavrtěl hlavou a překulil se, takže spadla. Rozhořčeně vypískla a on jí olízl čumáček, aby jí dal najevo, že jí nic nevyčítá.

Jejich psí maminka nad nimi stála a čenichem je rovnala vedle sebe, jazykem jim čistila tváře a obešla kolem štěňat své obvyklé kolečko, než se kolem nich stočila a chystala se ke spaní.

„Probuď se, Ňafe! Maminka nám bude vyprávět příběh.“ To byla zase Pískle, panovačná a komandující jako vždycky. Jejich maminka jí láskyplně olízala čumák a ztlumila tak její kňučení.

„Chtěli byste slyšet o Psím běsnění?“ Ňafovi nadšením přeběhl mráz po zádech a dychtivě zakňoural: „Ano!“

„Už zase?“ skuhrala Pískle.

Jenže ostatní se hrnuli přes ni a její námitky zanikly v jejich nadšeném souhlasu: „Ano, mamííí! O Psím běsnění!“

Jejich matka se uvelebila kolem malých tělíček a bušila ocasem o zem. Její hlas zněl najednou hlouběji a zvážněla: „Tohle je příběh Bleska, nejrychlejšího z psích válečníků. Nebeští psi ho hlídali a ochraňovali…Ale Zeměpsice na Bleska žárlila. Myslela si, že Blesk už žije příliš dlouho a že je načase, aby zemřel, a ona si mohla vzít jeho životní sílu. Jenomže Blesk byl tak rychlý, že dokázal utéct hrozivému Vrčení Zeměpsice - dokázal uniknout i smrti samotné!“

„Já bych chtěl být jako Blesk,“ zamumlal ospale Křikloun. „Dokázal bych běhat tak rychle; vsadím se, že ano.“

„Pšt!“ ozvala se Pískle a přimáčkla mu na čumáček svou zlatavou chlupatou tlapku. Ňaf věděl, že i když původně protestovala, příběh ji zaujal stejně jako ostatní.

„A pak nadešla první velká bitva,“ pokračovala jejich matka tlumeným hlasem. „Hrozivé Psí běsnění, kdy všichni psi celého světa bojovali o to, kdo bude vládnout územím. Vypráví se o těch hrozných dnech spousty příběhů a v té bitvě vyvstalo mnoho bojovníků a mnoho jich bylo ztraceno.

„Konečně,“ pomyslela si Zeměpsice, „konečně bude Bleskova životní síla uvolněna a ona si vezme jeho tělo, jak bylo jejím právem. Jenomže Blesk byl mazaný a byl si jistý, že se svou rychlostí i tentokrát vyhne smrti, a tak na něj Zeměpsice nastražila past.“

Ňufinka připlácla uši k hlavě: „To je tak ošklivý!“

Jejich matka si ji k sobě přitulila čenichem. „Ne, není, Ňufinko. Zeměpsice měla právo Bleska chtít. Takhle by to mělo být vždycky. Když zemřel váš otec, jeho tělo také nakrmilo zemi.“

Štěňata náhle zvážněla a tiše naslouchala.

„Blesk se snažil Psímu běsnění uniknout. Utíkal mezi bojujícími psi tak rychle, že ho žádný z nich neviděl a nemohli ho roztrhat

svými zuby a rozsápat drápy. Už byl téměř volný, téměř utekl, když Zeměpsice seslala Velké zavrčení, aby před ním otevřelo zemi.“

Ačkoli už ten příběh slyšel mockrát, Ňaf zatajil dech, přitiskl se blíž ke svým sourozencům a představoval si, že tentokrát Blesk padne a pohltí ho obrovská trhlina v zemi...

„Blesk viděl, jak se země před ním otevírá, aby ho spolkla, ale běžel tak rychle, že nedokázal zastavit. Bál se, že už ho Zeměpsice nakonec dostala. Ale Nebeští psi Bleska milovali.

„Právě ve chvíli, když se Blesk začínal řítit do hlubiny, kde ho čekala smrt, Nebeští psi seslali silný větrný vír, který Bleska v pádu zachytil a vynesl ho až na oblohu. A tam zůstává, s Nebeskými psy, až do dnešního dne.“

Štěňata se k ní přitiskla a zvedly k ní oči.

„A bude tam pořád?“ zeptal se Křikloun.

„Pořád. Až uvidíte, jak se na nebi zableskne, když vyjí Nebeští psi, tak to je Blesk, který seběhl k zemi a škádlí Zeměpsici, protože ví, že ho nikdy nechytí.“ Olízla Ňafovi ospalou tvář. Už skoro nedokázal udržet oči otevřené. „Slyšela jsem, jak psi říkají, že jednoho dne bude další velká bitva, až nějaký pes vzbudí nevoli Zeměpsice. A pak bude opět bojovat pes proti psu, povstanou velcí hrdinové a padnou. Znovu nadejde Psí běsnění.“

Křikloun si dlouze zívl a už skoro padal únavou. „Ale to bude až za dlouho, viď?“

„No, to se neví. Může to přijít brzy; anebo také ne. Musíme pořád sledovat znamení. Říkají, že až bude svět rozbitý a převrácený naruby, nadejde Psí běsnění a my budeme znovu muset bojovat o přežití.“

Ňafovi klesla víčka. Hrozně rád usínal při matčiných příbězích.

Věděl, že takové to bude vždycky: její hlas, který se vzdaloval, jak ho spolu s jeho sourozenci zmáhal spánek. Jejich matka se kolem nich starostlivě schoulila a poslední, co Ňaf slyšel, byl závěr příběhu. Pokaždé to končívalo stejně. „Mějte se na pozoru, maličcí. Dávejte pozor, jestli se neblíží Psí běsnění.“

KAPITOLA PRVNÍ

Štístko se vylekaně probudil a strach ho mrazil až v kostech a v kožichu. Vyskočil na nohy a zavrčel.

Na okamžik si myslel, že je zase maličký, že je v bezpečí a pod ochranou své štěněcí smečky, ale ten konejšivý sen už zmizel. Vzduch se chvěl přicházející hrozbou a Štístka brněla kůže. Kdyby tak viděl, co to přichází, mohl by se tomu postavit a zastrašit to svým pohledem - jenže ta příšera byla neviditelná, neměla žádný pach. Hrůzou zakňučel. Tohle nebyla žádná pohádka na dobrou noc: Tenhle strach byl skutečný. Jeho nutkání utéct bylo téměř nesnesitelné; ale mohl jen zděšeně šmátrat, škrábat a vrčet kolem sebe. Nebylo kam jít: Drátěná klec ho svírala ze všech stran. Bolel ho čenich, když se ho snažil prostrčit mezerou mezi dráty; a když ustoupil dozadu a zavrčel, stejný drát se mu zaryl do boku. Ostatní byli nedaleko... známá těla, známé pachy. Další psi byli na tomhle hrozném místě uvěznění stejně jako on. Štístko zvedl hlavu a štěkal a štěkal vysokým zoufalým hlasem, ale bylo jasné, že mu žádný pes nemůže pomoct. Jeho hlas zanikal v zoufalém sborovém štěkotu. Všichni byli v pasti.

Zmocnila se ho panika. Usilovně šmátral drápy po hliněné podlaze, ačkoli věděl, že je to beznadějné. Cítil mladou fenu ve vedlejší kleci, přátelský uklidňující pach, který teď překrývala nahořklá pachuť nebezpečí a strachu. Ostře zaštěkal a přitiskl se blíž k ní. Cítil chvění jejích svalů - ale pořád je od sebe dělily dráty.

„Hvězdo? Hvězdo, něco se blíží. Něco zlého!“

„Ano, já to cítím! Co se děje?“

Dlouhé packy - kde jen jsou? Dlouhé packy je držely v zajetí v tomhle Domě pastí, ale vždycky se zdálo, že se o psy starají. Nosili jim jídlo a vodu, podestýlali lůžko, uklízeli nepořádek.

Jistě pro ně už dlouhé packy přijdou. Ostatní štěkali a vyli jako jeden pes, a Štístko přidal svůj hlas k ostatním.

Dlouhé packy! Dlouhé packy, už se to BLÍŽÍ...

Něco se pod ním pohnulo a jeho klec se zatřásla. V náhlém hrozivém tichu se Štístko přikrčil a ztuhl hrůzou.

A pak všude kolem a nad ním vypukl chaos.

Neviditelná příšera byla tady... a pustila se svými packami přímo do Domu pastí.

Štístka to odhodilo na pletivo a svět se nadzvedl a naklonil. Na pár mučivých okamžiků nevěděl, kde je nahoře a kde je dole. Ta příšera s ním metala kotrmelce a ohlušila ho kraválem padajících balvanů a tříštícího se čirého kamene. Zrak mu potemněl a oslepila ho oblaka zvířené špíny. Kňučení a vytí vyděšených psů měl plnou hlavu. Velký kus padající zdi narazil do pletiva těsně před jeho čumákem, až Štístko uskočil. Snaží se si ho snad Zeměpsice vzít?

A pak, stejně náhle, jako se příšera objevila, zase zmizela. Spadla ještě jedna zeď a zvedl se dusivý oblak prachu. Zaskřípěly trhající se dráty, jeho klec se zakymácela a zřítila se k zemi.

Nastalo ticho. Rozlinul se vlhký kovový pach. Krev! Pomyslel si Štístko. Smrt ...

Břicho mu opět sevřel panický strach. Ležel na boku, přimáčknutý pomačkaným pletivem, a kopal svýma silnýma nohama ve snaze se narovnat. Klec rachotila a houpala se, ale nedokázal se zvednout. Ne! Pomyslel si. Jsem v pasti! „Štístko! Štístko, jsi v pořádku?“ „Hvězdo? Kdepak jsi?“

Její protáhlý obličej se přitiskl k tomu jeho přes pomačkané pletivo. „Dveře mé klece - rozlétly se, když spadla na zem! Myslela jsem, že jsem mrtvá. Štístko, já jsem volná - ale ty - “ „Pomoz mi, Hvězdo!“

Slabé naříkání ostatních ustalo. Znamenalo to snad, že ostatní psi jsou... ? Ne. Štístko na to vůbec nechtěl pomyslet. Zavyl, jen aby přerušil to ticho.

„Myslím, že dokážu klec roztáhnout,“ řekla Hvězda. „Tvoje dveře jsou taky uvolněné. Popadla pletivo do zubů a zatahala.

Štístko se snažil uklidnit. Chtěl se jen vrhat proti kleci, dokud se nerozbije. Kopal rozčileně zadníma nohama, natahoval krk a chňapal po pletivu. Hvězda postupně roztahovala klec a tlapky jí chvílemi klouzaly po napadaných kamenech. „Tak. Už je to volnější. Počkej, než to ještě trochu - “ Ale Štístko už čekat nedokázal. Na horním konci byly dveře klece utržené a on se kroutil, až se k nim dostal zuby a drápy. Vecpal packu do mezery a silně zatáhl.

Drát se skřípěním povolil a Štístko ucítil v polštářku tlapky ostrou bolest - ale dveře teď visely nakřivo. Vrtěl se a svíjel, až nakonec vyklouzl ven a postavil se zpříma.

Ocas měl stažený mezi nohama a chvěl se po celém těle. Zírali s Hvězdou na tu pohromu a zmatek kolem nich. Všude byly rozbité klece - a rozbitá těla. Poblíž ležel na zemi malý psík s hladkou srstí, bez života, s netečnýma očima. Pod tou poslední zdí, která spadla, se nic nehýbalo, ale mezi kameny vykukovala bezvládná tlapka. Domem pastí už se šířil pach smrti.

Hvězda začala naříkat žalem. „Co to bylo? Co se stalo?“

„Já myslím - “ Štístkův hlas se třásl. Zkusil to znovu. „Že to bylo Zavrčení. Kdysi jsem - má matka mi vyprávěla příběhy o Zeměpsici a o Vrčeních, která sesílá. Myslím, že ta příšera bylo takové Velké Zavrčení... . “

„Musíme se odsud dostat pryč!“ Z Hvězdina hořekování zaznívala hrůza.

„Ano.“ Štístko pomalu ustupoval a vrtěl hlavou, aby setřásl pach smrti. Ale všude ho pronásledoval a držel se jeho chřípí.

Rozhlížel se zoufale kolem. V místech, kde zeď spadla na klece dalších psů, se rozbité kvádry sesypaly na hromadu a skrze cihlový prach a kouř prosvítalo jasné světlo.

„Tudy, Hvězdo, tam, kde se zhroutilo kamení. Pojď!“

Nepotřebovala nijak pobízet a přeskakovala po sutinách.

Štístko si byl vědom své zraněné tlapky a hledal si cestu mnohem opatrněji. Nervózně se rozhlížel, jestli kolem nejsou dlouhé packy. Jistě přijdou, když viděly tu zkázu? Nevrátí se, aby je zatáhly zpátky do Domu pastí?

Otřásl se a zrychlil krok, ale i když vyskočil za Hvězdou ven na ulici, po dlouhých packách nebylo nikde ani vidu.

Zmateně se zastavil a začenichal. Ve vzduchu byl takový zvláštní pach...

„Měli bychom se dostat od Domu pastí pryč,“ řekl tiše Hvězdě. „Nevím, co se stalo, ale měli bychom utéct pro případ, že se dlouhé packy vrátí.“

Hvězda ostře zakňučela a svěsila hlavu. „Štístko, já myslím, že tu žádné dlouhé packy nezbyly.“

Šli pomalu a tiše. Štístko cítil v břiše narůstající pocit hrozby; tolik silnic a uliček, které znal, bylo zatarasených. Pokračoval ale vytrvale dál a čenichal cestu kolem rozbitých budov mezi spletitými trhlinami v zemi.

Bez ohledu na to, co si myslí Hvězda, Štístko si byl jistý, že se dlouhé packy brzy vrátí. A on chtěl být v tu chvíli už od zničeného Domu pastí co nejdál.

Nebe už začínalo tmavnout, když měl konečně pocit, že jsou dost daleko na to, aby si mohli odpočinout. A Štístko navíc cítil, že Hvězda už daleko nedojde. Možná že závodní psi nezvládají dlouhá putování tak snadno jako rychlý běh. Ohlédl se zpátky směrem, odkud přišli. Na zemi se dloužily stíny a tmavé kouty začínaly vytvářet úkryty. Štístko se zachvěl - jaká další zvířata tam asi jsou, vyděšená a hladová?

Ale oba byli vyčerpaní z toho, jak unikli Velkému Zavrčení.

Hvězda už skoro ani nedokázala obejít své obvyklé kolečko před usnutím, klesla na zem, položila si hlavu na přední packy a zavřela utrápené oči. Štístko se přitiskl k jejímu boku, který mu poskytoval teplo a útěchu. Zůstanu chvíli vzhůru, pomyslel si, Na stráži... ano ...

S trhnutím se probudil, třásl se a srdce mu bušilo.

Prospal celé neslunce. Jeho sny byly plné vzdáleného rachotu Velkého Zavrčení a nekonečné řady dlouhých pacek, které před ním utíkaly, a hlučných klecí, které kvílely a troubily. Po žádných tu teď nebyla ani stopa. Město vypadalo opuštěné.

Hvězda ještě spala pod trnitým křoviskem a boky jejího elegantního těla se zlehka zdvihaly a klesaly s každým jejím dechem. Štístko se protáhl, aby se jeho tělo naplno probudilo.

Na Hvězdině hlubokém spánku bylo cosi uklidňujícího, ale on náhle potřeboval víc, než jen voňavé teplo jejího spícího těla; potřeboval, aby byla vzhůru a ve střehu. Lísal se ke Hvězdinu protáhlému obličeji a olizoval jí uši, až mu odpověděla šťastným tlumeným zavrčením. Vstala a na oplátku ho taky očenichala a olízla.

„Co ta tvá tlapka, Štístko?“

Při jejích slovech si okamžitě uvědomil, že ho pálí. Vzpomněl si na své zranění a očichával si polštářek tlapky. Měl tam ošklivou červenou rýhu, která pulzovala bolestí. Zlehka ji olizoval. Byla zavřená, ale jen tak tak, a on nechtěl, aby zase začala krvácet.

„Myslím, že je to lepší,“ prohlásil optimističtěji, než jak se cítil; a pak, když oba vylezli zpod hustých větví, klesl na mysli.

Silnice před nimi byla rozbitá, hodně nakloněná a rozpraskaná. Z dlouhé odhalené trubky pod rozbitou silnicí prýštila do výšky voda, až se ve vzduchu dělaly duhy. A nebylo to jen tady; ve svažujících se ulicích města, kam až Štístko dohlédl, odrážely světlo probouzejícího se Slunečního psa odlesky od zkrouceného kovu. Tam, kde si pamatoval, že bývaly zahrady, byla vodní plocha, a domy dlouhých pacek, které dřív vypadaly vysoké a nezničitelné, byly teď pomačkané a zhroucené, jako by do nich udeřila nějaká obrovská pěst. Na vzdálené kvílení rozbitých hlučných klecí nikdo nereagoval.

„Velké Běsnění,“ šeptala Hvězda užasle a s obavami. „Podívej se, co udělalo.“

Štístko se zachvěl. „S dlouhými packami jsi měla pravdu. Bývaly jich tu spousty. A teď nevidím ani jednu.“ Naklonil uši a olízl jazykem vzduch: prach a zápach z podzemí. Žádné čerstvé pachy. „Ani hlučné klece se nehýbají.“

Štístko ukázal hlavou směrem k jedné z nich, převrácené na bok, s čumákem napůl zabořeným pod zřícenou zdí. Na kovovém zadku se jí leskla světla, ale nebylo slyšet žádné bručení a rachocení; vypadala mrtvá.

Hvězda vypadala vylekaně. „Vždycky jsem si říkala, na co to vlastně je. Jak že tomu říkáš?“ Štístko na ni pochybovačně pohlédl. Copak neví, co je hlučná

klec?

„Hlučné klece. Víš - dlouhé packy je používají k přemisťování. Neumějí běhat tak rychle jako my.“

Nemohl uvěřit, že ona takovou základní věc o dlouhých packách neví. Měl špatný pocit z toho, že se s ní vydal na cestu. Hvězdina naivita jim moc neprospěje, když se snaží přežít.

Štístko znovu začenichal do vzduchu. Z nového pachu města byl znepokojený. Byl v něm rozklad a přetrvávající závan smrti a nebezpečí. Už to tu není cítit jako domov pro psy, pomyslel si.

Došel pomalu až k místu, kde z rány v zemi stříkala voda. V místě, kde se zem propadla, vzniklo olejovité jezírko, jehož povrch se leskl duhovými barvami. Bylo divně cítit a to se Štístkovi nelíbilo, ale měl příliš velkou žízeň, než aby se o to staral, a tak dychtivě chlemtal vodu a snažil se nevšímat si té nepříjemné chuti. Viděl vedle sebe ve vodě odraz Hvězdy, která také pila.

Byla první, kdo zvedl kapající čenich, a olízla si špičatou tlamu. „Je tu příliš ticho,“ zašeptala. „Musíme se dostat z tohohle města dlouhých pacek.“ Hvězda naježila srst. „Měli bychom odejít do kopců. Někam do divočiny.“

„Jsme tu v bezpečí stejně jako kdekoli jinde,“ odvětil Štístko. „Můžeme využít staré domy dlouhých pacek - možná najdeme jídlo. A je tu spousta skrýší, věř mi.“

„Spousta skrýší pro jiné věci,“ opáčila rozzlobeně. „Nelíbí se mi to.“

„Čeho by ses ty měla bát?“ Její nohy vypadaly tak dlouhé, že by mohla běhat vysokou travou, a postavu měla štíhlou a lehkou. „Vsadím se, že běháš rychleji než kdokoli jiný!“

„Kolem rohů ne.“ Nervózně se rozhlížela do všech stran. „A ve městě je rohů spousta. Potřebuju prostor, abych se mohla rozběhnout. Jen tak můžu nabrat rychlost.“

Štístko se také rozhlížel kolem. Měla pravdu - kolem nich se tísnila spousta budov. Možná že má dobrý důvod být nabroušená. „Zkusme alespoň zůstat v pohybu. Některé z dlouhých pacek jsou možná ještě pořád poblíž, ať už je vidíme, nebo ne. Já se nechci vrátit do Domu pastí.“

„Ani já ne,“ přitakala Hvězda a ohrnula pysky, takže bylo vidět její silné bílé zuby. „Měli bychom se začít poohlížet po dalších psech. Potřebujeme dobrou silnou smečku!“

Štístko pochybovačně nakrčil čumák. Nebyl žádný smečkový pes. Nikdy nechápal, co by se mu mělo líbit na životě s velkou bandou psů, kteří jsou všichni jeden na druhém závislí a musejí poslouchat vůdce smečky, alfu. On ničí pomoc nepotřeboval, a to poslední, o co stál, bylo, aby někdo potřeboval pomoc od něj. Už jen z myšlenky na to, že by se spoléhal na jiné psy, mu běhal mráz po zádech.

Hvězda zjevně takový pocit nemá, pomyslel si. Byla teď nadšená a chrlila ze sebe různé historky. „Moje smečka by se ti hrozně líbila! Běhali jsme spolu, lovili jsme společně, chytali králíky a honili krysy...“ Zatvářila se zasmušile a upřela toužebný pohled k okrajům zničeného města. „Pak přišly dlouhé packy a všechno pokazily.“

Štístko nemohl nezareagovat na smutek v jejím hlase.

„Co se stalo?“

Hvězda se otřásla. „Obklíčili nás. Bylo jich tak hrozně moc, všichni se stejnou hnědou srstí! Zůstali jsme spolu, proto jsme se ocitli v pasti, jenže“ - její vrčení zesílilo - „neopustili bychom ani jediného psa. To je zákon smečky. Drželi jsme při sobě, v dobrém i. zlém.“ Hvězda se odmlčela, v tmavých očích se jí objevil vzdálený pohled a nedokázala potlačit nešťastné zakňučení.

„Tvá smečka byla s tebou v Domě pastí,“ zašeptal soucitně Štístko.

„Ano.“ Náhle se zarazila. „Počkej, Štístko, musíme se tam vrátit!“

Vyrazil, aby ji předběhl, když se obrátila zpátky, a zastoupil jí cestu. „Ne, Hvězdo!“

„My tam musíme!“ Štístkovi podkluzovaly tlapky, jak se rychle hrabal stranou, aby kolem něj nemohla proklouznout. „Jsou to mí druhové ze smečky. Nemůžu je opustit, dokud nezjistím, co se s nimi stalo! Jestli někdo z nich není ještě - “

„Ne, Hvězdo!“ vyštěkl Štístko. „Vidělas, jak to tam vypadalo!“

„Ale Možná že jsme přehlédli - “

„Hvězdo.“ Zkusil jemnější tón a váhavě jí olízl nešťastnou tvář. „Je to tam všechno rozbité. Všichni jsou mrtví, odešli k Zeměpsici.

A my se tu nemůžeme zdržovat - dlouhé packy by se mohly vrátit.“

To ji, zdá se, přesvědčilo. Hvězda se ještě jednou ohlédla přes rameno a znovu se obrátila pryč. Hluboce si vzdychla a kráčela dál.

Štístko se snažil nedat najevo, jak se mu ulevilo. Šel těsně vedle ní a při každém druhém kroku se jejich boky o sebe otřely.

„Měl jsi taky v Domě pastí přátele?“ zeptala se Hvězda.

„Já?“ pronesl Štístko zvesela a snažil se jí zvednout náladu. „Ne, díky. Já jsem samotářský pes.“

Hvězda na něj vrhla podivný pohled. „Nic takového neexistuje. Každý pes potřebuje smečku!“

„Já ne. Mně se líbí být sám. Teda, jsem si jistý, že pro některé psy je smečka to nejlepší,“ dodal rychle, aby se nějak nedotkl jejích citů, „ale já jsem žil sám, co jsem opustil svou štěněčí smečku.“ Neodpustil si, aby hrdě nevztyčil hlavu. „Dokážu se o sebe postarat. Pro psa není lepší místo, než je město. Ukážu ti to! Dá se tu najít jídlo a teplé skuliny na spaní, a úkryt před deštěm - “

Aleje to vůbec ještě pravda?

Na chvíli zaváhal a přelétl pohledem rozbité ulice, zřícené zdi a roztříštěné čiré kamení, naklánějící se silnice a opuštěné hlučné klece. Tady není bezpečno, pomyslel si Štístko. Musíme se odsud dostat, jak nejdřív to půjde.

S Hvězdou ale o své obavě mluvit nehodlal, ne když už je tak dost zneklidněná. Kdyby ji tak mohl nějak rozptýlit - Tamhle!

Štístko nadšeně zaštěkal. Zahnuli za roh a přímo na silnici byly další trosky. Štístko začenichal - jídlo!

Dal se do běhu a nadšeně vyskočil na bok obrovské převrácené kovové krabice. Viděl, jak do takových nádob dlouhé packy odhazují

věci, které nechtěly, a pak je vždycky zavřely, takže si Štístko nikdy nemohl na tom odmítnutém jídle pochutnat. Jenže teď ležela bedna na boku a její napůl shnilý obsah byl rozsypaný po zemi. Mezi hromadami poskakovaly černé vrány a dloubaly do nich zobáky.

Štístko zvedl hlavu a zaštěkal, jak nejhlasitěji uměl. Vrány poděšeně zakrákaly a poodlétly.

„Tak pojď!“ křikl a vyskočil na páchnoucí hromadu. Hvězda ho s radostným štěkotem následovala.

Jak se Štístko probíral čenichem v kupě zbytků, zaslechl tlumené třepotání křídel a vrány se znovu slétly.

Vyrazil a chňapl čelistmi po rozhořčeně vypadajícím ptáku, který okamžitě vzlétl do vzduchu a prudce mával křídly. Štístko za odlétající vránou ještě naposledy zavrčel, když dopadl na zem a packy se mu smekaly po špíně. Okamžitě ucítil prudkou bolest ve své zraněné tlapce. Bylo to, jako by se mu tesáky nějakého ukrutně zlého psa zakously hluboko do nohy. Nedokázal zadržet žalostné zakňučení.

Hvězda se vrhla mezi vrány a odehnala je pryč, zatímco se Štístko posadil a olizoval tlapku, aby přestala bolet. Dychtivě čenichal ve vzduchu a užíval si pach vycházející z hromad vyhozených věcí rozházených po zemi. Začínal se znovu cítit spokojeně, a rozptýlilo ho to od bolesti.

Šťastná nálada jim chvíli vydržela, než Štístko a Hvězda vyčenichali lahůdky, které po vranách zbyly. Hvězda vytáhla z papírového kyblíku kuřecí kosti a Štístko našel kůrku chleba, ale moc toho neobjevili, zvlášť potom, jak byli vyhladovělí.

„V tomhle městě umřeme hladem,“ naříkala Hvězda a olizovala prázdnou krabičku, ve které dřív bylo nějaké jídlo. Přidržela si ji tlapkou a strčila čumák dovnitř.

„Slibuju, že ne. Není to všechno jen o vybírání odpadků.“ Štístkovu mysl zaplavil obraz místa, kam dřív chodíval. Láskyplně Hvězdu postrčil. „Vezmu tě někam, kde se najíme jako vodítkoví psi.“

Hvězda nastražila uši. „Opravdu?“

„Opravdu. Tohle místo změní tvůj názor na města.“

Štístko klusal sebejistě po silnici a už se mu sbíhaly sliny při vidině jídla. Hvězda byla hned za ním. Bylo zvláštní, jak šťastný byl v její společnosti, jak moc se mu líbilo, že jí může pomáhat. Většinou by už byl touhle dobou netrpělivý, aby byl zase sám, jenže... teď nebyl.

Možná že Velké zavrčení změnilo víc než jen tohle město.

KAPITOLA DRUHÁ

Jak procházeli opuštěnými ulicemi, Hvězda se držela blízko Štístka.

Čekal, že touhle dobou už uvidí nějaké další psy a rozhodně pár dlouhých pacek. Ale město bylo prázdné a až podezřele tiché. Alespoň že našli pár vyčpělých pachových značek; to ho uklidňovalo. Zastavil se, aby očenichal převrácenou lavičku, kterou označkoval nějaký hlídací pes.

„Nemůžou být daleko,“ přerušila jeho myšlenky Hvězda. Sehnula čenich ke značce a zvedla uši. „Tohle je silný vzkaz. A jsou tu další! Ty je necítíš?“

Štístkovi se zježila srst na zádech: Proč jen je Hvězda tak odhodlaná najít smečku? Copak jí jeho společnost nestačí?

„Tihle psi jsou už určitě dávno pryč,“ řekl a ustoupil od lavičky. „Hned tak je nedoženeme.“

Hvězda zvedla čenich do vzduchu. „Mně ten pach připadá blízký.“

„Jenomže tohle je tak silně cítit jen proto, že to bylo jejich území. Značkovali si ho opakovaně. Říkám ti, Hvězdo, že už jsou daleko. Zachytil jsem jejich pach v dálce.“

„Vážně?“ ozvala se Hvězda nejistě. „Ale já bych je dohonit mohla. Já dohoním cokoliv.“

Proč ji prostě nenechám? přemítal Štístko. Jestli se tak zoufale snaží najít si nějakou smečku, měl bych jí prostě říct, ať utíká pryč, jak nejrychleji může. Místo toho ale zjistil, že varovně zavrčel. „Ne, Hvězdo, to nemůžeš. Chci říct, neměla bys,“ dodal rychle, když se naježila. „Neznáš to ve městě; mohla by ses ztratit.“

Hvězda rozčileně pohodila čenichem, a rozhněvaně zaštěkala. „Proč se tohle stalo, Štístko? Předtím jsem se měla skvěle. Moje Smečka byla skvělá! Byli jsme venku ve volné krajině tak šťastní, a nic zlého jsme dlouhým packám nedělali. Kdyby nás jen nechali být, kdyby nás nezavřeli do toho hrozného Domu pastí - “

Zkroušeně se odmlčela a Štístko se posadil vedle ní a přál si, aby připadl na něco, čím by ji mohl utěšit. Jenže nebyl zvyklý mít odpovědnost za jiného psa. Už teď ho z toho bolelo u srdce, a bez té bolesti by se byl rád obešel.

Otevřel čelisti a chystal se ji ještě přemlouvat, ale zmlkl a zíral na tlupu zuřivých, rozlíceně vypadajících tvorů, kteří se se skučením a vytím vřítili do ulice před nimi.

Štístko cítil, jak se ho zmocňuje strach a hřbet mu ztuhl.

Nejdřív si myslel, že ta svářící se klubka chlupů a zubů jsou ostré drápky, ale pak si uvědomil, že jsou jiní - o hodně jiní. Tahle zvířata byla kulatá, s huňatým ocasem - a nesyčela. Psi to nebyli, ani obrovské krysy. Štístko vyplašeně zakňučel, ale tvorové nereagovali - byli příliš zabraní do hašteření se nad mršinou, která byla už tak roztrhaná, že nedokázal poznat, co to bylo.

Hvězda stála ostražitě vedle něho, s pohledem upřeným na ta zvířata.

Po chvíli mu přitiskla čumák ke krku. „Neboj se; ti nám neublíží.“

„Jsi si jistá?“ zeptal se Štístko. Zahlédl tvář jednoho z nich, zlověstnou černou masku, která vypadala, jako by byla plná zákeřných zoubků.

„To jsou mývalové,“ odvětila Hvězda. „Budeme v pohodě, když se jim vyhneme zdálky. Snaž se vypadat, jako že se o ně moc nezajímáš, a oni se nebudou cítit ohroženě. Vsadím se, že jsou stejně hladoví jako my.“

Štístko odcházel za Hvězdou na protější chodník. Cestou vrhla na mývaly rázný nasupený pohled. Štístko se přidal a cítil, jak se mu úzkostí ježí srst.

Nejsme jediní, kdo se snaží naplnit si břicho, uvědomil si. Když je všechno vyvrácené ze země a leží v troskách, možnost přijít snadno k jídlu už patří minulosti. Tohle je otázka přežití. Zrychlil a snažil se, aby byli od mývalů co nejdál.

O pár ulic dál Štístko ucítil ve vzduchu povědomou chuť a radostně zaštěkal. To byla ta ulička, kterou hledal! Uběhl pár kroků a pak se posadil a podrbal se zadní packou za uchem. Užíval si tu chvíli a těšil se, jakou bude mít Hvězda radost.

Příjemná vůně jídla byla čím dál silnější. Tady konečně může zaručit, že se najedí.

„Tak pojď!“ zaňafal. „Slibuju, že toho nebudeš litovat.“

Došla pomalu k němu a tázavě vztyčila hlavu. „Co je to za místo?“