Upírske denníky 13

Mesačná pieseň

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upríske denníky 7 – V moci tieňov

Upríske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upríske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upríske denníky 11 – Znovuzrodenie

Upírske denníky 12 - Fantóm

Upríske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

Upírske denníky – Stefanové denníky 5: Úkryt

L. J. Smith

Upírske denníky – Mesačná pieseň – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1

M ilý denníček!

Veľmi sa bojím.

Srdce mi bije ako zvon, v  ústach mám sucho a trasú sa mi ruky. Stretla som sa s toľkými hrôzami a všetky som prežila: upíri, vlkolaci, fantóm… Ani som si nemyslela, že také čosi existuje. A teraz sa bojím. Prečo?

Pretože odchádzam z domu.

Viem, je to absolútne a  šialene absurdné. V skutočnosti totiž z domu neodchádzam. Idem na vysokú a moja škola bude vzdialená len niekoľko hodín cesty autom od tohto môjho milovaného domčeka, kde bývam, odkedy som bola bábätko. Nie, nie, už nebudem plakať. Okrem toho, čaká ma internátna izba a v nej Bonnie aj Meredith, moje dve najlepšie kamošky na celom šírom svete. V tom istom internáte, len o niekoľko poschodí ďalej, bude aj môj milovaný Stefan. A môj najlepší kamoš spomedzi chalanov, Matt, bude bývať len zopár krokov od školského areálu. Ešte aj Damon má v neďalekom meste byt.

Ak mám povedať pravdu, bude o také, ako keby som zostala doma, akurát že tam nebude tento dom. Z toho vyplýva, že som zbabelá, keď sa sťažujem. Lenže ja som si práve vydobyla naspäť svoj život, svoju rodinu, a to po dlhom, strašne dlhom čase. A teraz mám zase odísť?

No dobre, asi sa bojím aj preto, lebo posledné letné týždne boli úžasné. Podarilo sa nám počas nich prežiť všetku zábavu, akú sme si mali užívať už niekoľko mesiacov, no vtedy sme museli bojovať proti kitsune, putovať do Temného rozmeru, zápasiť s fantómom žiarlivosti a vôbec robiť všetky tie maximálne nezábavné veci, ktoré sme úspešne zvládli. Tri geniálne týždne sú teda za nami. Chodili sme na pikniky, plávali sme a nakupovali. Raz sme sa vybrali aj na kolotoče a Matt vystrelil pre Bonnie plyšového tigra, ona zvýskla a skočila mu do náručia a on očervenel ako rak. Stefan ma pobozkal, keď sme boli na čertovom kolese najvyššie, presne tak ako hociktorý normálny chalan pobozká za krásneho letného večera svoju priateľku.

Boli sme takí šťastní! Takí normálni, ako som to už od nás ani neočakávala.

Asi práve toto ma desí. Hrozím sa skutočnosti, ktorá mi oznámi, že tie úchvatné týždne boli len svetlou medzihrou, a že teraz, keď prichádza zmena, všetko opäť zahalí temnota aobostrie hrôza. Je to ako v tej básni, ktorú sme vlani na jeseň čítali v škole: Nič zlaté nepretrvá. Aspoň nie u mňa.

Ani Damon nie…

Vyrušil ju dupot nôh v dolnej chodbe a pero v ruke Eleny Gilbertovej sa pohybovalo o niečo pomalšie. Zadívala sa na posledné škatule, ktoré zostali v jej izbe. Asi už po ňu idú Stefan s Damonom.

Chcela však ešte dokončiť myšlienku, vyjadriť poslednú obavu, ktorá ju kvárila počas týchto dokonalých týždňov. Znovu pozrela na denník a pustila sa písať o čosi rýchlejšie, aby zaznamenala svoje úvahy, kým bude musieť odísť.

Damon sa zmenil. Odkedy sme porazili fantóm žiarlivosti, je… láskavejší. Nielen ku mne, nielen k Bonnie, pre ktorú mal vždy slabosť, ale ešte aj k Mattovi a Meredith. Stále býva aj protivný a nepredvídateľný – bez toho by Damon nebol Damonom –, no nespráva sa kruto. Nie tak ako predtým.

On a Stefan sa asi nejako dohodli. Vedia, že ľúbim obidvoch, a predsa medzi nimi na pohľad niet žiarlivosti. Správajú sa ako skutoční bratia, ako som to u nich ešte nevidela. Vznikla medzi nami jemná rovnováha, ktorá v posledných letných týždňoch fungovala. Bojím sa však, že môj nesprávny krok, aj ten najmenší, ju naruší a  ž e tak ako ich prvá láska Katherine rozdelím bratov. A potom naveky stratíme Damona.

Zdola netrpezlivo zakričala teta Judith: „Elena!“

„Už idem!“ odpovedala hlasno Elena. Narýchlo načmárala zopár posledných viet.

Aj tak je možné, že nový život bude paráda. Možno tam nájdem všetko, čo som kedy hľadala. Nemôžem byť naveky stredoškoláčka a nemôžem trčať doma, ako sa vraví, za pecou. Ktovie? Možno to zlaté napokon pretrvá.

„Elena! Máš tu odvoz!“

Tete Judith tiekli nervy. Chcela, aby Elenu odviezli do školy oni. Elene však bolo jasné, že bez plaču sa s rodinou nerozlúči, preto poprosila Stefana a Damona, aby ju odviezli. Bude menej trápne vyplakať sa doma, než nariekať v Dalcreste. Odkedy sa Elena rozhodla cestovať s bratmi Salvatoreovcami, teta Judith robila z každej maličkosti drámu. Bála sa, že keď stratí dohľad nad Elenou, sľubná univerzitná kariéra jej netere sa onedlho skončí. Elena vzdychla. Pravdaže, teta Judith sa znervózňuje len preto, lebo ju má rada.

Elena zatvorila denník viazaný v modrom zamate a hodila ho do otvorenej škatule. Vstala, zamierila k dverám, no kým ich otvorila, ešte raz sa obzrela na svoju izbu.

Izba pôsobila prázdne, zo stien zmizli Elenine obľúbené plagáty a z knižnice knihy. V šatníku a v bielizníku zostalo len zopár kúskov oblečenia. A nábytok, s tým nehýbali. No izba bez väčšiny osobných vecí vyzerala sterilne ako v hoteli, ničím nepripomínala útulný prístav z Eleninho detstva.

Koľko sa tu toho stalo! Elena si dobre spomínala, ako sedávala s otcom na lavičke pod oknom. Bola vtedy ešte malá a on jej čítal. Neraz tu trávila čas s Bonnie, s Meredith a s Caroline, ktorá kedysi patrila k jej dobrým priateľkám. Šepkali si tajomstvá, učili sa, obliekali sa na školské plesy alebo iba tak leňošili. Tu ju raz nadránom pobozkal Stefan a rýchlo zmizol, keď ju prišla zobudiť teta Judith. Elena si spomenula na Damonov krutý, triumfálny úsmev, ktorý sa mu zjavil na perách, keď ho prvý raz pozvala dnu – a teraz mala dojem, akoby sa to stalo pred miliónmi rokov. Našťastie mala aj čerstvejšiu spomienku – Damon sa tu objavil pred ňou, hoci ho všetci považovali za mŕtveho.

Na dvere ktosi ticho zaklopal a potom sa otvorili. Na prahu stál Stefan a upieral na ňu pohľad plný očakávania.

„Už si hotová?“ spýtal sa. „Tvoja teta má trochu obavy. Zdá sa jej, že ak hneď nevyrazíme, nestihneš sa na internáte vybaliť. Tak švihaj.“

Elena vstala, prešla k nemu a ovinula mu ruky okolo krku. „Idem!“ zvolala. „Len sa akosi neviem rýchlo lúčiť. Vieš, všetko sa mení…“

Stefan sa obrátil k nej a jemne jej na pery vtlačil bozk. „Viem,“ povedal, keď sa bozk skončil, a pohladkal ju po spodnej pere. „Škatule odnesiem dole a potom ti dám ešte minútu. Teta Judith bude hneď pokojnejšia, keď sa veci začnú nakladať do dodávky.“

„Okej, idem dole.“

Stefan vyšiel z izby aj so škatuľami a Elena vzdychla. Opäť sa poobzerala okolo seba. Modré kvetované závesy, ktoré jej mama ušila, keď mala Elena deväť rokov, stále čiastočne zakrývali okná. Dobre si pamätala, ako ju mama objala a zaslzila, keď si od dcérky vypočula, že je na závesy s postavičkami Macka Pu už veľká.

Aj Elenine oči sa zaliali slzami, keď si zasunula vlasy za uši – presne ako jej mama, keď sa tuho zamyslela. Smrť rodičov ju zastihla v príliš mladom veku. Možno keby ešte žili, s mamou by boli najlepšie kamarátky, ktoré by spolu komunikovali ako rovná s rovnou, nielen ako matka s dcérou.

Aj jej rodičia študovali na Dalcrestovej vysokej škole. A vlastne sa tam zoznámili. Dole bol klavír a na ňom fotka oboch rodičov v promočných talároch, stáli na nej na slnkom zaliatom trávniku pred univerzitnou knižnicou, takí neuveriteľne mladí a rozosmiati!

Možnože sa na tej vysokej škole bude cítiť bližšie k rodičom. Možno zistí viac o tom, akí boli, nielen ako rodičia, ktorých v ranom detstve poznala. Možno uprostred neoklasických budov a rozľahlých zelených trávnikov objaví svoju dávno stratenú rodinu.

Veď nikam neodchádza. Posúva sa v živote ďalej.

Elena zaťala zuby a vyšla zo svojej izby. Rezolútne v nej zhasla svetlo.

Dolu stáli v hale teta Judith, jej manžel Robert a Elenina päťročná sestrička Margaret. Všetci upreli pohľad na Elenu, ktorá schádzala zo schodov.

Teta Judith bola, ako inak, nervózna. Nedokázala len tak stáť, stále spínala ruky, uhládzala si vlasy alebo sa pohrávala s náušnicami. „Elena,“ oslovila neter, „určite si si zbalila všetko, čo potrebuješ? Máš toho tak veľa…“ Zamračila sa.

Elene tetina nervozita vrátila pokoj. Usmiala sa, objala ju a vychutnala si jej pevné zovretie. Teta Judith sa po chvíli uvoľnila a smrkla. „Strašne mi budeš chýbať, srdiečko.“

„Aj ty mne,“ odvetila Elena a privinula si tetu druhý raz. Zachveli sa jej pery, no podarilo sa jej roztrasene zasmiať. „Netráp sa, vrátim sa. Ak by som si niečo zabudla alebo ak ma pochytí nostalgia, cez víkend ma tu máš ako na koni. Nemusím čakať až na Deň vďakyvzdania.“

Robert prestúpil z nohy na nohu a odkašľal si. Elena pustila tetu a obrátila sa k nemu.

„Viem, že vysokoškoláci majú veľa výdavkov,“ povedal, „a my nechceme, aby si sa starostila, ako vyjdeš s peniazmi. Preto sme ti zriadili účet v  študentskom obchode, kde môžeš voľne nakupovať. No aj tak…“ Otvoril peňaženku a podal Elene za hrsť bankoviek. „Pre každý prípad.“

„Ach,“ dojato a trochu rozpačito vydýchla Elena. „Robert, som ti veľmi vďačná, no toto naozaj nemusíš robiť.“

Nemotorne ju potľapkal po pleci. „Nech máš všetko, čo potrebuješ,“ odvetil. Elena sa naňho usmiala, poskladala bankovky a vložila si ich do vrecka.

Malá Margaret tvrdohlavo gánila do zeme. Elena si k nej kľakla a chytila sestričku za ruky. „Margaret?“ šepla.

Zadívali sa na ňu veľké modré oči. Margaret sa zamračila, pokrútila hlavou a stisla pery.

„Budeš mi veľmi chýbať, Meggie,“ uistila ju Elena a privinula si malú k hrudi. Oči sa jej znovu naplnili slzami, keď pocítila na líci Margaretine jemné vlásky. „Na Deň vďakyvzdania sa určite vrátim a dovtedy ma môžeš navštevovať. Vieš, ako sa poteším, keď budem môcť svoju sestru predstaviť svojim novým kamarátom?“

Margaret preglgla slzy. „Nechcem, aby si odišla,“ hlesla. „Stále len odchádzaš.“

„Moja milá,“ bezmocne pokrčila plecami Elena a potom si sestričku ešte mocnejšie privinula. „Veď sa vždy vrátim, či nie?“

Elena sa striasla. Znovu si musela položiť otázku, koľko si Margaret pamätá z toho, čo sa vo Fell’s Church vlani skutočne stalo. Strážkyne prisľúbili, že zmenia spomienky všetkých ľudí na temné obdobie, keď mesto takmer zničili upíri, vlkolaci a kitsune, keď Elena zahynula a vzápätí vstala z mŕtvych. No zrejme existovali výnimky. Napríklad Caleb Smallwood si toho pamätal dosť a Margaret sa na tváričke občas objavil podozrivo zamyslený, múdry výraz.

„Elena,“ zopakovala teta Judith priškrteným hlasom, „už by si mala ísť.“

Elena znovu objala sestričku a neochotne ju pustila. „Okej,“ riekla a vzala do ruky tašku. „Dnes večer vám zavolám, ako sa mi podarilo ubytovať.“

Teta prikývla a Elena ju znovu chvatne pobozkala. Potom si utrela oči a otvorila dvere na dome.

Vonku tak jasne svietilo slnko, až v jeho lúčoch zažmurkala. Damon a Stefan sa opierali o dodávku, ktorú prenajal Stefan. Vzadu v nej boli napratané Elenine veci. Vykročila pred dom, bratia zdvihli zrak a v tej istej chvíli sa na ňu naraz usmiali.

Uf. Obaja boli takí krásni, že po tom pohľade na nich sa Elena dlho nemohla spamätať. Stefan, jej večná láska, mal úchvatný klasický profil a oči zelené ako lístie na strome. Krivka jeho úst lákala k bozkom.

A Damon! Bledá pokožka, zamatové čierne oči a hodvábne vlasy… Pohyboval sa so smrtiacou gráciou šelmy. Jeho stowattový úsmev sa jej prihováral, zakaždým v nej našiel niečo, čo sa pri tom pohľade labužnícky natiahlo a zapriadlo, lebo to spoznalo svojho druha.

Oba páry očí na ňu pozerali – zaľúbene a žiarlivo.

Bratia Salvatoreovci jej teraz patrili. Lenže čo s tým má robiť? Zamračila sa a od nervozity jej stuhli plecia. Potom sa prinútila uvoľniť a opätovala im úsmev. Veď nejako bude…

„Ide sa,“ vyhlásila a obrátila tvár k slnku.

2

Meredith pridržala merač tlaku v pneumatike tesne pri ventile na ľavom kolese. Pozrela sa na stupnicu a všetko bolo v poriadku.

Všetky štyri pneumatiky boli správne nahustené. Nemrznúca zmes, olej a brzdná kvapalina v požadovanom množstve, batéria nová, rezerva aj zdvihák v perfektnom stave. Mala to tušiť. Jej rodičia neboli typy, čo zostanú doma, keď dcéra odchádza na vysokú. Vedeli, že nepotrebuje bozky a túlenie, no ukázali jej svoju lásku, keď pripravili auto a urobili všetko preto, aby bola pripravená na každú možnosť. Samozrejme, nepovedia jej, že všetko skontrolovali – chcú, aby sa spoliehala len na seba.

Teraz už nemusela urobiť vôbec nič. Len odísť. A presne po tom vôbec netúžila.

„Poď so mnou,“ prosebne sa ozvala a radšej ani nezdvihla zrak. Aj tak sa jej nebezpečne chvel hlas. „Len na niekoľko týždňov…“

„Vieš, že nemôžem,“ vzdychol Alaric a pohladil ju po chrbte. „Keby som šiel s tebou, už by som sa nerozlúčil. Takto je to lepšie. Prvé týždne na vysokej si musíš užiť sama, presne ako ostatní spolužiaci. Bez toho, aby ťa niekto obmedzoval. Až potom sa objavím. Prídem ťa navštíviť.“

Meredith sa k nemu obrátila a uvidela, že Alaric si ju uprene prezerá. Stisol pery, len trošičku, a ona si uvedomila, že ďalšia rozlúčka po tom, čo spolu strávili len niekoľko týždňov, ho trápi rovnako ako ju. Privinula sa k nemu a jemne ho pobozkala.

„Je to lepšie, ako keby som šla na Harvard,“ zamrmlala. „Oveľa bližšie.“

Koncom leta si ona aj Matt uvedomili, že nedokážu len tak opustiť kamarátov a vybrať sa na vysoké školy za hranice štátu, tak ako plánovali. Mali za sebou priveľa spoločného, a preto chceli zostať spolu, aby sa mohli navzájom ochraňovať. Bolo to silnejšie ako túžba odísť.

Ich domov bol viac ako len raz takmer zničený a iba vďaka Elene, ktorá prinútila Strážkyne, aby im vyhoveli, sa napokon zachoval a prežili aj ich rodiny. Nie, nemohli odísť. Nie teraz, keď boli v tomto meste jedinými bojovníkmi proti temnote, ktorá sa naveky upínala k sile ukrytej v magických vrstevniciach, čo križovali oblasť okolo Fell’s Church. Dalcrest bol dosť blízko, aby sa mohli vrátiť, ak by znovu hrozilo nebezpečenstvo.

Musia predsa chrániť svoj domov.

A tak Stefan zašiel na študijné oddelenie v Dalcreste a zapol upírske schopnosti. Z ničoho nič sa našlo futbalové štipendium pre Matta, hoci na jar ponuku školy odmietol a vybral si Kentskú štátnu vysokú školu. Meredith zrazu prijali do prvého ročníka, dokonca bude bývať v trojizbovej bunke v najlepšom internáte spolu s Bonnie a s Elenou.

Musela sa však vzdať niektorých snov. Napríklad sna o Harvarde. A o tom, že bude mať po boku Alarica.

Meredith pokrútila hlavou. Tie sny sa aj tak navzájom vylučovali. Alaric nemohol ísť na Harvard s ňou. Musel zostať vo Fell’s Church a pátrať po pôvode nadprirodzených javov, ktoré počas celých dejín mesta zasahovali do života jeho obyvateľov. Mal šťastie, že na Dukovej vysokej škole mu aj túto činnosť zarátali k dizertačnej práci o paranormálnych javoch. Bude zároveň sledovať, či mestu znovu niečo nehrozí. Preto sa musia dočasne rozdeliť a Meredith vedela, že Dalcrest bol aspoň najbližšou možnou voľbou.

Alaricova tvár žiarila, po lete mierne opálená, a na lícnych kostiach sa vynímali zlatisté pehy. Tváre mali k sebe tak blízko, až Meredith cítila jeho hrejivý dych.

„Na čo myslíš?“ zamrmlal.

„Na tvoje pehy,“ odvetila. „Sú krásne.“ Potom sa nadýchla a cúvla. „Milujem ťa,“ povedala Meredith, no už sa k nemu nepritisla, musela ísť preč, aby ju nezaliala vlna zúfalej túžby. „Už musím ísť.“ Zdvihla tašku, jednu z viacerých, ktoré čakali pri aute, a vložila ju do kufra.

„Aj ja ťa milujem,“ odpovedal Alaric, chytil ju za ruku, jemne ju stisol a zadíval sa jej do očí. Vzápätí ju pustil, vložil do kufra aj poslednú cestovnú tašku a zabuchol kapotu.

Meredith ho pobozkala, rýchlo a vášnivo, a posadila sa za volant. Až keď bola pripútaná bezpečnostným pásom, až keď sa rozoznel motor, nesmelo opäť pozrela na Alarica.

„Maj sa,“ povedala mu z otvoreného okna. „Dnes večer ti brnknem. Vlastne to môžeš čakať každý večer.“

Alaric prikývol. V očiach mal smútok, ale hrdinsky jej zamával na rozlúčku.

Meredith opatrne vycúvala z prístupovej cesty. Ruky na volante mala položené presne v správnej polohe „o desať minút dve hodiny“. Zadívala sa na cestu, pokúšala sa rovnomerne dýchať. Nemusela sa obzrieť, aby vedela, že Alaric stojí pred domom a díva sa za jej autom. Stisla pery. Nerozplače sa, je predsa Meredith Sulezová. Je lovkyňa a zabíjačka upírov, v každej situácii si zachováva chladnú hlavu.

Nemá dôvod plakať, veď s Alaricom sa ešte stretne, a to čoskoro. Dovtedy bude pravá dcéra svojich rodičov: na všetko pripravená.

Dalcrest vyzerá super, pomyslela si Elena. Už tu, samozrejme, bola, doviezla sa s Bonnie a s Meredith na jeden večierok univerzitného bratstva. E šte vlani, keď Meredith chodila s tunajším študentom. A nejasne si spomínala, že rodičia ju sem vzali na zraz absolventov, na ktorom sa zúčastnili celé rodiny. No vtedy bola ešte malá.

Teraz však bola súčasťou školy, ktorá jej bude nasledujúce štyri roky domovom. A z tohto pohľadu vyzeralo všetko inak.

„Dosť pekné,“ komentoval Damon, keď auto prešlo pomedzi vysoké stĺpy pozlátenej brány a v univerzitnom areáli minulo budovy obložené tehlou, ktoré napodobňovali georgiánsky sloh, a potom ďalšie domy z neoklasického mramoru. „Aspoň na Ameriku.“

„Nemôže každý vyrastať v talianskom paláci,“ mávla rukou Elena. Uvedomovala si mierny tlak na stehne. Sedela vpredu medzi Stefanom a Damonom, kde naozaj nebolo veľa miesta. Mať ich oboch takto blízko, to sa už naozaj nedokázala sústrediť na nič iné.

Damon prevrátil oči a lenivo oslovil brata: „No, ak už musíš hrať človeka a znovu si odkrútiť školu, aspoň že si si nevybral najodpornejšie miesto v tejto krajine. Mimochodom, každé nepohodlie sa dá zniesť v takejto úchvatnej spoločnosti,“ galantne dodal a pozrel na Elenu. „No aj tak si myslím, že je to strata času.“

„A predsa si tu,“ podpichla ho Elena.

„Len preto, aby si sa nedostala do problémov,“ odvrkol Damon.

„Damonovi musíš prepáčiť,“ uškrnul sa Stefan. „Je trochu mimo a ničomu nerozumie, keďže ho kedysi z jednej univerzity vykopli.“

Damon sa zasmial. „Kým som študoval, parádne som si to užíval. Na univerzite sa majetným študentom núkali rozličné potešenia. Predpokladám však, že pomery sa odvtedy trochu zmenili.“

Elena vedela, že sa navzájom doberajú, ale slová, našťastie, nesprevádzal ostrý, zatrpknutý tón, na ktorý si medzi nimi zvykla. Damon sa ponad jej hlavu ironicky usmieval na Stefana a Stefan držal volant pokojne, bez stresu.

Položila Stefanovi ruku na koleno a stisla. Damon vedľa nej zmeravel, no keď mu pozrela do tváre, všimla si, že nemihol ani brvou, len uprene hľadí na cestu pred nimi. Elena pustila Stefanovo koleno. Posledné, čo by chcela urobiť, bolo rozrušiť krehkú rovnováhu medzi nimi troma.

„A sme tu,“ vyhlásil Stefan, keď zastal pred budovou zahalenou v popínavej zeleni. „Je to Pruittov internát.“

Nad nimi sa týčila vysoká tehlová budova s jednou romantickou vežičkou a s oknami, čo sa veselo jagali v popoludňajšom slnku.

„Vraj je to najlepší internát, aký tu majú,“ poznamenala Elena.

Damon otvoril dvere a vyskočil, potom sa dlho zadíval na Stefana. „Vraj najlepší internát? Ha! Ty si využíval naše nadprirodzené schopnosti pre osobné obohatenie, však, Stefan?!“ Pohoršene pokrútil hlavou. „Ach, čo sa to deje s tvojimi mravmi?“

Stefan vystúpil na svojej strane a obrátil sa k Elene. Zdvorilo jej kývol hlavou. „Je možné, že som od teba konečne niečo pochytil, braček,“ oznámil Damonovi s jemným, pobaveným úsmevom. „Beriem si jednolôžkovú izbu vo vežičke. Má totiž balkón.“

„Milé od teba,“ prikývol Damon a rýchlo pozeral raz na brata, raz na Elenu. „Bývajú v tomto internáte chlapci aj dievčatá? Ach, ten dnešný hriešny svet!“ Chvíľu sa tváril zamyslene, potom sa žiarivo usmial a začal z kufra auta vyťahovať batožinu.

V tej krátkej chvíli pripadal Elene takmer osamotený, a to bolo vlastne absurdné, lebo Damon samotou nikdy netrpel. Už ten letmý dojem ju však donútil povedať: „Mohol by si chodiť do školy s nami, Damon. Ešte nie je neskoro, môžeš sa zapísať na univerzitu, upírska Sila ti určite pomôže niekoho spracovať. Mohol by si bývať s nami tu v areáli.“

Pocítila, ako Stefan zmeravel. Potom sa pomaly nadýchol, prešmykol sa k Damonovi a siahol po celý štós škatúľ. „Samozrejme, že by si mohol,“ prehodil. „Bude to určite zábavnejšie, než si predstavuješ, Damon.“

Damon pohrdlivo pokrútil hlavou. „Nie, vďaka. S akademickým prostredím som sa rozlúčil už pred niekoľkými storočiami. Omnoho spokojnejší budem vo svojom novom mestskom byte, odkiaľ na vás môžem dozerať a nemusím sa tu tlačiť so študentmi.“

Damon a Stefan sa na seba usmiali, akoby si dokonale porozumeli.

No jasné, pomyslela si Elena so zvláštnou zmesou úľavy a sklamania. Nový byt ešte nevidela, ale Stefan ju ubezpečil, že Damon sa ako vždy obklopí luxusom – alebo aspoň tým, čo sa v takom malom meste za luxus považuje.

„Poďte, decká,“ vyzval ich Damon a bez námahy zdvihol niekoľko kusov batožiny. Zamieril k internátu. Stefan zdvihol svoju vežu zo škatúľ a nasledoval ho.

Elena si tiež vzala jednu škatuľu a vykročila za nimi, obdivujúc ich plavnú chôdzu a silu. Prešli popri niekoľkých otvorených dverách a začula, ako ktorési dievča obdivne hvizdlo. Nasledoval výbuch chichotu, o ktorý sa autorka hvizdu podelila so svojou spolubývajúcou.

Na hromade, čo niesol Stefan, sa nebezpečne naklonila horná škatuľa. Stalo sa to, keď vystúpili na začiatok schodiska a Damon ju poľahky zachytil, hoci sám bol ovešaný batožinou. Stefan mu namiesto vďaky len kývol hlavou.

Celé stáročia boli znepriatelení. Vlastne sa na samom začiatku svojej upírskej existencie navzájom zabili. Stovky rokov sa navzájom nenávideli, spájala ich len bieda, žiarlivosť a smútok. Spôsobila im to Katherine, pretože ich chcela oboch využiť, hoci oni túžili – každý z nich – len po živote s ňou.

Všetko bolo teraz iné. Veľa prekonali, veľmi sa zmenili. Odkedy Damon zomrel a opäť ožil, odkedy bojovali – víťazne – s fantómom žiarlivosti, stali sa z nich partneri. Vzniklo medzi nimi nepísané porozumenie, že budú spolupracovať, aby ochránili skupinku ľudí. Dokonca k sebe pocítili nesmelú, opatrnú náklonnosť. Spoliehali sa jeden na druhého a nechceli jeden druhého stratiť. Nehovorili o tom, no Elena vedela, že je to pravda.

Elena na sekundu tuho zažmúrila oči. Vedela, že ju obaja ľúbia. Obaja vedeli, že ona ľúbi ich. No, okamžite ju poctivo opravila vlastná myseľ, moja pravá láska je Stefan. Niečo v nej sa naplo, ponaťahovalo sa ako imaginárny panter a potom sa usmialo. Damon, môj Damon…

Pokrútila hlavou. Nechcela ich rozdeliť, nemohla dopustiť, aby o ňu bojovali. Ona určite neurobí to, čo urobila Katherine. Ak by si raz musela naozaj vybrať, vyberie si Stefana. Koho iného?

Naozaj jeho? lenivo zapriadol ležiaci panter a Elena sa tú myšlienku pousilovala odoslať do zabudnutia.

Všetko sa môže rozsypať ako domček z karát. A ona musí zabezpečiť, aby sa to už nikdy nezopakovalo.

3

Bonnie sa ponáhľala po trávniku v Dalcreste a ešte si popritom stihla prstami prehrabnúť ryšavé kučierky. Páčilo sa jej tu. Okolo trávnika sa vinuli úzke dláždené chodníčky, ktoré viedli do viacerých internátov a do školských budov. Všade sa pestreli kvety, petúnie, netýkavky, sedmokrásky, lemovali chodníky aj fasády.

Pohľad na ľudí bol rovnako fascinujúci. Aspoň Bonnie si to musela priznať, keď kútikom oka pozorovala dobronzova opáleného chalana, čo ležal na osuške pri kraji trávnika. Asi sa jej však nepodarilo zachovať nenápadnosť, pretože chalan zdvihol hlavu s tmavou hrivou a žmurkol na ňu. Bonnie s chichotom zrýchlila krok, do líc sa jej nahrnula krv. Nemal by sa náhodou vybaľovať? Nemal by si zariaďovať izbu svojimi vecami? Prečo sa tu povaľuje, polonahý a zvodný, a žmurká na dievčatá? Tu sú zrejme aj chalani koketní.

V ruke držala tašku s vecami, ktoré si kúpila v tunajšom kníhkupectve. Samozrejme, ešte si nezaobstarala učebnice, pretože na semináre sa bude zapisovať až zajtra, Bonnie však s prekvapením zistila, že v kníhkupectve sa v skutočnosti predáva úplne všetko. A tak získala parádne drobnosti: hrnček na kávu s logom univerzity, medvedíka v milučkom maličkom školskom tričku a ešte zopár šikovných vecičiek, ktoré sa jej určite zídu, napríklad praktický stojan na drogériu do sprchy alebo zostava pier vo všetkých farbách dúhy. Musela priznať, že vysoká škola je vzrušujúca.

Bonnie si prehodila tašku do ľavej ruky a precvičila si stŕpnuté prsty na pravej. Jedna vec je radostné vzrušenie, druhá vec je ťarcha, ktorú musí vláčiť.

Nuž, ale veď všetky tie veci potrebuje. Sú súčasťou jej plánu, ktorý znie, že na vysokej sa stane celkom novým človekom. Dobre, možno nie celkom novým, pretože je so sebou v podstate spokojná, aspoň väčšinou. No stane sa aktívnejšou, dospelejšou a sebaistejšou mladou ženou. Ľudia budú hovoriť: „Opýtajte sa Bonnie.“ Alebo: „Bonnie môžeš dôverovať.“ A už nikdy nikto neprevráti oči a nevzdychne: „Bonnie? Ach, tá…“ Lebo to jej nikdy nebolo príjemné.

Bola odhodlaná vystúpiť z tieňa svojich kamarátok, Meredith a Eleny. Obe sú, ako inak, super. Lepšie priateľky nikdy nemala. No na druhej strane im ani nezíde na um, že ju stále komandujú. Bonnie chcela byť úžasná, dospelá a zodpovedná sama za seba.

Okrem toho, možno tu stretne aj chlapca, ktorý bude pre ňu ten pravý. To by bolo fajn. Bonnie nemohla ani Elene, ani Meredith vyčítať, že počas strednej školy ju síce chalani často volali na rande, ale v podstate nikdy s nikým vážne nechodila. Lenže pravda bola taká, že ak má dievča povesť „celkom zlatej kočky“, nepomôže jej to v spoločnosti dvoch kamarátok, ktoré sú super krásavice, silné a bystré, takže chalan, do ktorého sa tá, čo je len zlatá, zaľúbi, ju považuje za mierne… ehm… povrchnú.

Musela však priznať, že spoločné bývanie s Elenou a Meredith jej vyhovuje. Uľavilo sa jej, že bude s nimi, najlepšími kamoškami, aj keď sa už nemieni krčiť v ich tieni. Ak má pravdu povedať, tak…

Bum. Niekto do nej narazil a Bonnie ušli všetky myšlienky kade ľahšie. Zatackala sa a cúvla. Znovu pocítila náraz mohutného mužského tela, nakrátko sa jej tvár ocitla pri svalnatom hrudníku, a potom sa potkla, narazila do kohosi ďalšieho. Chlapci boli všade naokolo, strkali sa, žartom sa škriepili a prekárali, vôbec si nevšímali, že medzi nimi poletuje ako guľôčka v automate. Neospravedlnili sa jej, nevenovali jej pozornosť, akoby bola len neživou vecou pohodenou na chodníku.

Všetci okrem jedného. Bonnie sa pristihla, že uprene pozerá na ošúchané belasé tričko navlečené na štíhlom trupe a svalnatých ramenách. Vystrela sa, prihladila si vlasy a ruka, ktorá ju držala za predlaktie, uvoľnila zovretie.

„Nestalo sa ti nič?“ ticho sa ozval hlas.

Nič, iba ste ma takmer udupali, chcela odvrknúť, no došiel jej dych, ťažila ju taška a tento chlapík aj so svojimi kamarátmi by sa mal naučiť pozerať, kadiaľ kráča. Potom zdvihla pohľad a oči sa im stretli.

No teda. Ten chalan bol seriózne krásny. Mal jasné modré oči, modré ako ranná letná obloha. K tomu ostro rezané energické črty, pekne klenuté obočie, výrazné lícne kosti, ale aj mäkké, zmyselné pery. A jeho vlasy… Ešte nikdy nevidela takýto odtieň, azda len u malých detí, boli plavé, takmer biele, a pripomínali jej pláže prežiarené tropickým slnkom…

„Nestalo sa ti nič?“ zopakoval o niečo hlasnejšie a na širokom čele sa mu objavila vráska.

Bože. Bonnie sa začervenala až po korienky vlasov. Uvedomila si, že naňho civie s otvorenými ústami.

„Nič mi nie je,“ spamätávala sa. „Asi som si mala dávať lepší pozor.“

Usmial sa a Bonnie pocítila zachvenie, jemné, no zároveň ostré ako elektrická iskra. Aj úsmev mal krásny, ten úsmev, ktorý prežiari celú tvár. „Je to od teba milé,“ povedal, „no na cestu sme mali dávať pozor skôr my. Nemali sme sa valiť po celom chodníku ako lavína. Vieš, moji kamaráti občas trochu vystrájajú.“

Pozrel za ňu a Bonnie sa obzrela ponad plece. Jeho kamaráti zastali a čakali ho na chodníku o niečo ďalej. Videla, ako jeden švacol druhého po hlave a o minútu sa už zase naťahovali.

„Aha, vidím,“ prikývla a plavovlasý krásavec sa rozosmial. Jeho zvučný smiech bol taký nákazlivý, že sa musela aspoň usmiať. A znovu si uvedomila nekonečne modrú farbu tých očí…

„Tak či onak, prosím ťa o prepáčenie,“ povedal. „Je mi to ľúto.“ Vystrel ruku. „Volám sa Zander.“

Mal príjemný pevný stisk, veľkú a teplú dlaň, v ktorej sa jej drobná ruka celkom stratila. Bonnie opäť zalial rumenec, no statočne zdvihla hlavu a pohodila kučerami. Nie, nedá sa vyviesť z miery. No a čo, že je taký krásny? Má sa z toho zložiť? Veď je kamarátka – teda v istom zmysle – s Damonom. Mala by mať vypestovanú imunitu proti mužskej kráse. „Ja som Bonnie,“ odvetila a usmiala sa naňho. „Dnes som tu prvý deň. Aj ty nastupuješ do prvého ročníka?“

„Bonnie,“ zamyslene zopakoval, zaznelo to takmer spevavo, akoby jej meno ochutnával. „Nie, už sem nejaký čas chodím.“

„Zander… Zander… Zander…“ ozval sa zborový pokrik chlapčenskej bandy. Skandovali čoraz hlasnejšie ako na štadióne. „Zander… Zander… Zander…“

Zander prevrátil oči a pozrel na kamarátov. „Prepáč, Bonnie, už musím bežať,“ povedal jej. „Máme totiž taký…“ zháčil sa, „taký klub. No, ako som povedal, je mi strašne ľúto, že sme ťa takmer zrazili z nôh. Dúfam, že sa čoskoro opäť stretneme.“ Znovu jej stisol ruku, venoval jej ďalší úsmev a vyštartoval k priateľom. Bonnie sa dívala, ako zrýchľuje a dobieha ich. Zander sa ešte raz obzrel, ešte raz sa usmial a zamával.

Bonnie zdvihla ruku, aby mu odmávala, a ťažká taška ju udrela do boku.

Úžasné, pomyslela si. V duchu si pripomínala farbu jeho očí. Možno som sa zaľúbila…

Matt sa oprel o kopu batožiny, ktorú naskladal pri dverách svojej internátnej izby. Kopa sa nebezpečne zakyvkala. „Dopekla,“ zamrmlal, keď zasúval kľúč do dverí. Žeby mu dali nesprávny?

„Hej,“ ozval sa za ním neznámy hlas a Matt sa mykol, až jeden kufor zletel na dlážku. „Uf, prepáč, to som nechcel. Ty si Matt?“

„Hej,“ prikývol Matt, posledný raz zvrtol kľúč a dvere sa konečne otvorili. S úsmevom sa obrátil. „A ty si Christopher?“ Zo študijného oddelenia dostal informáciu o spolubývajúcom, a tiež to, že spolu budú hrať vo futbalovom mužstve. Akurát že doteraz sa neskontaktovali. Christopher mu pripadal ako fajn chalan. Poriadna väzba, stavaný ako zadák, príjemná tvár s priateľským úsmevom, krátke plavé vlasy, ktoré si prehrabol prstami, keď ustupoval z cesty manželskému páru v strednom veku. Tí dvaja sa veselo usmievali a hneď sa obrátili k Mattovi.

„Ahoj, ty si určite Matt,“ povedala žena. Niesla zrolovaný koberček a zástavku školy. „JaL schopnosti a zabezpečil mu tak lepšiu strechu nad hlavou. Už teraz mal výčitky svedomia, lebo zobral miesto inému študentovi, ktorého sem prijali, a jeho futbalové štipendium.

Ani by to nebol spravil, no Stefan ho prehovoril. „Pozri, Matt,“ vážne ho oslovil a jeho zelené oči prenikli Mattovi do mysle. „Ja tiež radšej všetko získavam férovo, nie upírskou silou. Skutočnosť je však taká, že potrebujeme zostať pohromade. Celý tento kút je plný magických vrstevníc a tie priťahujú zlo. My sme jediní, kto o nich vie. Preto musíme bdieť.“

Matt s tým súhlasil. Aspoň keď to takto počul od Stefana. No radšej odmietol pohodlnú internátnu izbu, ktorú mu Stefan mohol vybaviť, a prijal to, čo mu pridelilo študijné oddelenie. Musí si udržať aspoň štipku cti. Okrem toho, ak by bol v rovnakom internáte ako ostatní, ťažko by vysvetľoval, prečo nechce bývať so Stefanom. A to naozaj nechcel. Stefan mu bol celkom sympatický, no nevedel si predstaviť, ako by zareagoval, keby mal každý deň pred očami Stefana s Elenou. S dievčaťom, ktoré Matt dávno stratil, a predsa po tom všetkom, čo sa prihodilo, stále miloval. To by bolo naňho priveľa. Navyše sa tešil na zoznamovanie s novými ľuďmi, na rozširovanie obzorov, pretože až doteraz prakticky nevystrčil nos z rodného mestečka.

Lenže táto izba bola fakt totálne malá.

A Christopher mal strašne veľa vecí. Spolu s rodičmi behali po schodoch, vláčili vybavenie ako do celej domácnosti. Minichladnička, televízor, rekordér… Matt si svoje tri tašky zasunul do kúta a pomáhal im nosiť.

„Jasné, že chladničku a ostatnú techniku budeme používať spoločne,“ povedal Christopher a pozrel na Mattovu batožinu, kam sa určite nemohlo zmestiť nič okrem oblečenia a možno ešte uteráky a posteľné obliečky. „Teda ak to sem nejako napraceme.“ Christopherova mama chodila sem a tam, ukazovala jeho otcovi, kam má čo uložiť.

„Super, vďaka,“ povedal Matt a chcel pokračovať, no vtedy sa k nemu obrátil Christopherov otec, ktorému sa podarilo vyložiť televízor na bielizník.

„Ozaj, práve mi došlo, že si z Fell’s Church. Vy ste vlani získali titul majstrov celého štátu. To znamená, že si dobrý hráč. Na akom poste hrávaš?“

„Vďaka,“ zamrmlal Matt. „Som obranca.“

„Prvá zostava?“ pýtal sa ďalej Christopherov otec.

Matt sa začervenal. „Hej.“

Uvedomil si, že naňho všetci vyvaľujú oči.

„Fíha,“ povedal Christopher. „Nič v zlom, človeče, ale prečo chceš študovať práve tu? Teda, americký futbal mám strašne rád, ale na viac ako Dalcrest som nemal. A teba mohli vziať rovno do prvej divízie!“

Matt rozpačito pokrčil plecami. „No, nemohol som ísť ďaleko od domu.“

Christopher otvoril ústa, asi sa chcel ešte na niečo spýtať, ale jeho mama sotva badateľne pokrútila hlavou a on sa neozval. No super, pomyslel si Matt, asi vyzerám, že som z nejakej problémovej rodiny.

Musel však priznať, že slová uznania ho potešili. Títo ľudia ho ani nepoznajú, a chápu, čoho sa musel vzdať. Ani dievčatá, ani Stefan americkému futbalu ktovieako nerozumeli. Stefan síce hrával istý čas s ním, ale v duchu stále zostal mladým európskym aristokratom z obdobia renesancie – podľa neho bol šport niečím príjemným, čo udržiava telo v dobrej kondícii. Inak sa pre to neoddá trápiť.

Christopher a jeho rodičia však veľmi dobre chápali, čo pre Matta znamenala šanca hrať v najlepšom tíme, a tiež nutnosť vzdať sa tejto šance.

„Dobre,“ povedal Christopher príliš rýchlo, akoby sa donútil zmeniť tému. „Ktorú posteľ chceš? Mne je fuk, či budem hore alebo dole.“

Pozreli na poschodové lôžko a vtedy to Matt prvý raz uvidel. Asi to doručili, keď bol dole a pomáhal Christopherovi s vecami. Na spodnej posteli ležala krémová obálka z hrubého drahého papiera, aký sa používa pri pozvánkach na svadbu. Vpredu stálo ozdobným písmom jeho meno: Matthew Honeycutt.

„Čože je to?“ zvedavo sa spýtala Christopherova mama.

Matt pokrčil plecami, no v hrudníku už cítil vibrácie vzrušenia. Počul o pozvánkach, aké v tejto škole dostávali určití ľudia. Pozvánky sa údajne zjavovali ako blesk z jasného neba. Doteraz si myslel, že je to len mýtus.

Prevrátil obálku a uvidel pečať v modrom vosku – ozdobnú iniciálu V.

Uf. Sekundu sa na obálku iba pozeral, potom ju rýchlo zložil napoly a zasunul do zadného vrecka. Ak ide o to, čo si myslí, najlepšie bude otvoriť ju osamote.

„Osud naznačil, že spodná posteľ je tvoja,“ priateľsky prehodil Christopher.

„Jasné,“ roztržito prikývol Matt. Srdce mu prudko bilo. „Na chvíľu ma ospravedlňte.“

Vyšiel do chodby, zhlboka sa nadýchol a otvoril obálku. Vnútri bol hrubý kvalitný papier popísaný ozdobným písmom, a k nemu priložený úzky ústrižok bielej látky. Matt čítal:

Fortis Aeturnus

Už po generácie boli najlepší a najbystrejší študenti z Dalcrestovej vysokej školy vyvolení a pozývaní do spoločnosti Vitale. V tomto roku si tým vybraným práve Ty.

Ak si praješ prijať túto čestnú ponuku a stať sa jedným z nás, zajtra o  ôsmej večer príď k hlavnej bráne areálu. Musíš mať zaviazané oči a prísť v oblečení vhodnom pre slávnostnú príležitosť.

Nikomu o tom nehovor.

Mattovi sa vzrušené srdce roztĺklo ešte prudšie, až ho počul, ako mu búši v ušiach. Popri stene sa zosunul na dlážku, posadil sa a zhlboka sa nadýchol.

O tajnej spoločnosti Vitale už počul. Niekoľko známych hercov, slávnych spisovateľov a ešte jeden významný generál z občianskej vojny, ktorí sa mohli počítať k absolventom Dalcrestu, vraj boli jej členmi. Patriť do tohto legendárneho spolku bola záruka úspechu, pretože člen sa napojil na supertajnú sieť známostí a kontaktov, ktorá mu potom celý život pomáhala.

Okrem toho sa hovorilo o záhadných činoch a o tajomstvách, ktoré boli odhalené iba členom spoločnosti Vitale. Mimochodom, večierky tohto spolku mali povesť extrémne dobrej zábavy.

Lenže to všetko boli iba klebety, pretože nik priamo nepriznal, že do tohto spolku patrí. Matt predpokladal, že Vitale je iba mýtus. Sama univerzita popierala, že by o spoločnosti niečo vedela, a Matt mal podozrenie, že je to akýsi marketingový ťah – vymyslená tajná spoločnosť znamená tajomnejšie, exkluzívnejšie, a teda lákavejšie prostredie pre študentov.

A predsa! V ruke držal hrubý listový papier, ktorý dokazoval, že hádam ide o niečo viac. Matt bol pripravený aj na možnosť, že sa z toho vykľuje žart, že si niekto len vystrelil z naivného prváka. No kto by si dával námahu a používal pre nič za nič taký luxusný papier? Kto by odtláčal pečať do vosku len pre trochu psiny?

Najexkluzívnejšia a najtajnejšia spoločnosť na Dalcreste zrejme existuje. A chce ho za svojho člena.

4

„ T o je typická Bonnie. Hneď v prvý deň stretne fešáka,“ vyhlásila Elena. Pedantne potiahla štetec namočený do laku po jednom Meredithinom nechte. Meredith bude mať nechty na nohách nalakované na svetloružovú. Celý večer strávili na úvodných hodinách pre prvákov a teraz si túžili len vydýchnuť. „Určite je to farba, aká tam má byť?“ spýtala sa Elena. „Mne ani náhodou nepripomína letný západ slnka.“

„Mne sa páči,“ usmiala sa Meredith a pokývala prstami na nohách.

„Opatrne! Nieže mi lakom zašpiníš novú deku!“ upozornila ju Elena.

„Zander je prekrásny,“ vzdychla Bonnie a ako mačka sa labužnícky natiahla. Jej posteľ stála na druhom konci izby. „Len počkajte, keď ho uvidíte.“

Meredith k nej vyslala úsmev. „Však je to super pocit? Keď máš za sebou zoznámenie s novým chlapcom a máš pocit, že to medzi vami zaiskrilo, ale stále netušíš, ako to dopadne.“ Prehnane vzdychla a prevrátila oči. „Vtedy ťa poháňa nádej a si nadšená už z toho, že ho vidíš. Ten úvod je fakt najkrajší.“ Hovorila veselo, no v očiach sa jej zračil smútok. Elene bolo jasné, že jej sebavedomá kamarátka, ktorá sa vždy ovláda, by bola najradšej s Alaricom.

„Máš pravdu,“ milo prikývla Bonnie, „je to super, ale ja by som sa už rada aspoň raz dostala aj do druhej etapy vzťahu. Chcem normálny vzťah, v ktorom by sme jeden druhého dostatočne spoznali. Mám plné zuby hlúpej zamilovanosti, chcem lásku. Ako máte vy dve. Tá je určite ešte lepšia ako začiatok, nie?“