Upírske denníky 16

Slabé miesto

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 - Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upríske denníky 7 – V moci tieňov

Upríske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upríske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upríske denníky 11 – Znovuzrodenie

Upírske denníky 12 – Fantóm

Upírske denníky 13 – Mesačná pieseň

Upírske denníky 14 – Tajný rituál

Upírske denníky 15 – Neviditeľné zlo

Upríske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

Upírske denníky – Stefanove denníky 5: Úkryt

Upírske denníky – Stefanove denníky 6: Spojenectvo

L. J. Smith

Upírske denníky 16 – Slabé miesto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1

Meredith sa zúfalo mykala v kovových putách, ktoré ju držali na operačnom stole. Zavrela oči, napínala svaly, zaplavoval ju adrenalín, ale putá nepovolili.

„Prosím,“ hlesla a po lícach jej stiekli horúce slzy.

Jack ignoroval jej prosby, namieril na jej krk a pomaly zasunul pod kožu ihlu injekčnej striekačky.

„O chvíľu to bude,“ povedal a stlačil piest.

Meredith mala krk natoľko umŕtvený, že necítila ihlu, ale tekutina, ktorú jej vstrekol, ju pálila v žilách. Zastonala a znovu sa pokúsila vytrhnúť si rameno od svojho väzniteľa.

Jack na ňu upieral oči. Také isté vrúcne zelenkasté oči mal, keď ho ešte Meredith považovala za svojho učiteľa, za jedného z najlepších lovcov, akých kedy stretla. Predtým, ako zistila, že Jack je upír. Predtým, ako zavraždil Stefana.

Predtým, ako zistila, že ju premieňa.

„Nechcem byť upírka,“ zašepkala rozochveným hlasom. Oči sa jej zahmlievali od sĺz. Spomenula si na Cristiana, svojho brata, ktorého musela zabiť, pretože bol upírom. Spomenula si na generácie svojich predkov, pre ktorých bolo zmyslom života ničiť nadprirodzené zlo. Po všetkom, čo prežila, predsa nemôže prejsť na stranu nepriateľa!

Jack sa krátko usmial a v kútikoch očí sa mu zjavili vrásky. „Hotovo.“

Meredith bolelo celé telo. Pomaly krútila hlavou sem a tam, trhane dýchala. „Zabijem sa,“ vyhlásila zúfalo.

Jack sa ešte širšie usmial. „Môžeš to skúsiť,“ vyzval ju. „Zdokonalil som nás. Sme nezničiteľní.“

Meredith znovu zaplavila panika. Nekontrolovateľne mykala rukami a nohami v putách. Meravosť pomaly odznievala a kov sa jej zarezával do zápästí. No odrazu praskol a Meredith bola voľná. Skotúľala sa z operačného stola a tvrdo pristála na dlážke.

Po rukách a kolenách liezla k dverám, čakala, že ju Jack každú chvíľu chytí a odvlečie na stôl. Jack k nej však nešiel, len sa díval, ako sa namáha. Plazila sa po dlážke a počula vlastné zúfalé chrčanie. Musí odtiaľto vypadnúť.

Dostala sa k dverám, zdvihla sa a zavesila sa na kľučku.

„Veď ty sa vrátiš,“ povedal Jack strašidelne pokojným hlasom.

Meredith trhnutím otvorila dvere a z celej sily sa rozbehla po chodbe. Bola dlhá, osvetlená neónovými lampami, dlaždice vyzerali tmavosivé ako v nemocnici alebo v škole. Čakala, že za ňou zadupocú Jackove kroky, no počula len jeho šialený smiech, ktorý sa rozliehal z miestnosti.

„Vrátiš sa,“ zavolal znovu. „Neodoláš!“

Meredith si prikázala, že musí myslieť len na útek, a rýchlo sa obzerala. Za dvojkrídlovými dverami na konci chodby bolo schodisko. Meredith sa tam rozbehla, až jej na betóne dupotali chodidlá, a už iba dúfala, že schody vedú von.

Schodisko akoby bolo nekonečné. Meredith zastala a zadychčane sa obzrela. Za ňou sa rozprestierali kancelárske budovy. Netušila, kde je. Vonku bola ešte tma, ale obloha už trochu bledla.

Všetko v nej kričalo, aby utekala, srdce jej splašene bilo. Čo ak sú nablízku Jackovi zúriví nezraniteľní upíri? Meredith sa chrbtom oprela o chladnú tehlovú stenu, pokúšala sa schovať v tme, a bojazlivo sa poobzerala. Nikde nikoho.

Zhlboka sa nadýchla, pokúsila sa upokojiť splašené srdce. Nemalo zmysel bežať len tak naverímboha. Zaťala päste a prinútila sa uvoľniť, vyhnať z tela napätie. Už stála na nohách pevnejšie, meravosť z nej vyprchala a v končatinách cítila mravčenie. Nebolo tu ani živej duše. Vľavo počula hukot, to sa po diaľnici hnali autá. Zamierila tým smerom, rozhodnutá nájsť cestu domov.

Už svitalo, keď Meredith otvorila dvere na svojom byte, potichu vošla dnu a položila kľúče na stôl. Som v bezpečí, povedala si. Jack jej oznámil, že je upírka, ale Meredith žiadnu zmenu necítila. Možno jeho metóda nezabrala.

Zhlboka sa nadýchla a poobzerala sa po dôverne známej spálni. Cez závesy začínalo prenikať skoré ranné svetlo a všetko pôsobilo upokojujúco obyčajne. Právnické skriptá mala zoradené na polici, na bielizníku stála svadobná fotka s Alaricom. Meredith sa ani nevyzliekla, len odhrnula paplón a vkĺzla do postele. Alaric vedľa nej niečo zo spánku zamrmlal a hlbšie sa zavŕtal do vankúšov.

Bola v bezpečí. Všetko ostatné bolo strašné: Stefan bol mŕtvy, Jack bol upír, ale to najhoršie sa nestalo. Som v pohode, povedala si.

Skusmo si prešla prstom po zuboch. Nič zvláštne. Nenarástli jej ostré tesáky. Ruky mala teplé, srdce jej bilo rýchlym, ľudským tempom. Je v pohode. Jej telo sa určite vzoprelo všetkému, o čo sa Jack pokúšal.

Presunula sa k Alaricovi, potom sa zamračila. Niečo mala vo vrecku džínsov. Siahla dnu a nahmatala tenký obdĺžnik. Vizitka. Meredith ju vytiahla a zažmúrila na ňu v matnom rannom svetle. Na vizitke bol čierny znak nekonečna, ležatá osmička, a pri ňom názov firmy: Lifetime Solutions. Pod tým bolo čiernym perom dopísané telefónne číslo.

Pomyslela si, že Jack je prehnane sebaistý. Pevnejšie zovrela vizitku, až ju trochu pokrčila, a strčila ju do zásuvky na nočnom stolíku. Jacka už nikdy nechcela vidieť.

Podľa jej hodiniek nebolo ešte ani päť hodín ráno. Meredith sa znovu hlboko nadýchla, zavrela oči a pokúšala sa zaspať, pokúšala sa zabudnúť, ako sa Jack tváril, keď jej pichal poslednú injekciu.

Posteľ bola mäkká a posteľná bielizeň jemne voňala pracím práškom. Cítila ešte niečo. Niečo… slané. Mierne kovové. Meredith sa zamračila a pokúsila sa to identifikovať.

Postupne si uvedomila aj akýsi zvuk. Vôkol nej sa ozýval pomalý, pravidelný šum, ktorý jej pripomenul oceán, nenáhlivý pulz pod pravidelným zvukom príboja. Meredith dýchala v rytme zvukov a ponárala sa hlbšie do spánku.

Niečo však stále pútalo jej pozornosť, dráždilo jej hlad. Nevedomky si oblizla pery. Tá slaná, kovová vôňa… bolo to chutnejšie ako pečené kurča, ktoré pripravovala jej mama, sladšie ako čerstvo upečený jablkový koláč. Bolo jej to dôverne známe, a predsa to nedokázala identifikovať.

Meredith sa v ústach zbiehali slinky a odrazu sa jej niečo v čeľusti posunulo. Ruky jej prekvapene vyleteli k ústam.

Znovu sa jej pohla čeľusť. Opatrne sa dotkla pier. Boli veľmi citlivé a až sykla od bolesti a slasti, keď sa jej prsty dotkli zubov. Ešte opatrnejšie sa ich znovu dotkla.

Očné zuby mala dlhé a ostré. Tesáky.

Ten pulzujúci hukot a vôňa soli a ešte niečoho – medi – sa takmer nedali vydržať. Pri každom údere ju bolel žalúdok aj zuby.

Bol to Alaric. Počula Alaricov tep srdca. Cítila vôňu Alaricovej krvi.

Meredith zhrozene vyskočila z postele. Zostala stáť a hľadela na Alarica, ako pokojne a nič netušiac spí.

Jack to dokázal. Premenil ju na upírku.

A ona umierala od hladu.

2

Drahý denníček,

všetko som stratila. Stratila som samu seba.

Bez Stefana neviem, kto som.

Niekoľko dní som nebola schopná sem nič napísať. Mala som pocit, že ak zapíšem všetko, čo sa udialo, stane sa z toho skutočnosť.

Ibaže toto je skutočnosť a vôbec nič sa nezmení, či to zapíšem, alebo nie.

Stefan je mŕtvy.

Elena odtiahla ruky od notebooku, akoby ju popálil, potom si prsty pritisla na ústa. Stefan je mŕtvy. Oči sa jej naplnili horúcimi slzami a prudko si ich utrela. V poslednom čase len plakala a nič sa tým nevyriešilo.

Mám pocit, že by sa mala prestať krútiť Zem. Ak je Stefan mŕtvy, ráno by nemalo vyjsť slnko. Čas však plynie a zakaždým svitne nový deň. Iba pre mňa to nič neznamená, lebo Stefan je stále mŕtvy.

Všetci sme dôverovali Jackovi. So Stefanom bojovali bok po boku, pátrali po starom upírovi Solomonovi. No kým sme oslavovali Solomonovu porážku, tešili sme sa a konečne sme sa cítili v bezpečí, Jack vrazil Stefanovi do srdca kôl. Jack ho zabil.

Elena znovu prestala písať, položila si hlavu na ruky a spomínala, ako sa vtedy na ňu Stefan pozrel a usmial. Vedela, že obaja myslia na to isté: Keď sú teraz starí upíri mŕtvi, môže sa začať náš skutočný spoločný život.

Všetko sa odohralo tak rýchlo. Elena videla, že niečo nie je v poriadku, ale kým stihla Stefana varovať, Jack mu do srdca vrazil kôl. Nestihla to.

Stefanovi vtedy zmizol z tváre úsmev a vytreštil oči. Chvíľu pôsobil nevinne prekvapený a potom sa mu zastrel pohľad. Oči – tie zelené oči ako listy, ktoré na ňu hľadeli s toľkou láskou – sa rozostreli. Telo sa zrútilo na dlážku, ale Stefan bol už preč.

Je pravda, že Jack poľoval na starých upírov tak ako my. Nerobil to však preto, aby bolo na svete bezpečnejšie. Jack vytvoril nový druh upíra – nie krvou a mágiou, ale pomocou liekov a operácií. Upíri, ktorých Jack vyrobil, naháňajú strach: sú imúnni proti slnečnému svetlu aj proti železníku a podľa Damona ich nie je možné zabiť klasickými metódami.

Jack chcel, aby jeho rase upírov stvorených v laboratóriu nemohol nikto konkurovať. A tak sa rozhodol vykynožiť najnebezpečnejších upírov. Nielen pôvodných, starých upírov, ale aj inteligentných dlhovekých upírov, ktorí sú na svete už niekoľko storočí. Upírov ako Katherine a Damon. Ako Stefan.

Jack nás všetkých využil – moju strážcovskú Silu, Stefanove a Meredithine bojovnícke schopnosti, Bonniinu mágiu – ako zbrane proti Solomonovi. Starý upír bol tak dobre skrytý, že Jack ho nemohol nájsť sám. No keď bolo po Solomonovi, Stefan sa pre Jacka stal len ďalšou prekážkou na ceste k cieľu.

Nevieme, kde je Jack teraz ani čo má za lubom. Lovcom, ktorí s ním putovali – Trinity, Darlene a Alex –, prešiel cez rozum rovnako ako nám. Odišli z mesta, pokúšajú sa Jacka vystopovať. Netušia však, kde by mohol byť.

Elena sťažka preglgla a znovu si utrela oči rukávom župana.

Meredith a Damon si myslia, že Jack v skutočnosti neodišiel. Pred pár dňami Meredith bojovala s jedným z tých jeho zvláštnych syntetických upírov. Upír ušiel a Meredith ledva prežila. Pokračuje Jack s experimentmi tu v Dalcreste?

Malo by mi na tom záležať. Mala by som túžiť po pomste. No namiesto toho som otupená.

Bez Stefana akoby som bola tiež mŕtva.

V zámke zaštrkotal kľúč a Elena zdvihla hlavu od notebooku. Vošiel Damon. Chladný byt sa trochu zohrial, akoby ten štíhly tmavovlasý upír priniesol do klimatizovanej miestnosti trochu letného vánku. Damon však kráčal akosi zhrbene, mal zvesené plecia. Elena cez ich spoločné puto vycítila, že pri pohľade na Stefanove veci sa ho zmocnil smútok. Tie predmety mu pripomenuli bratovu smrť.

„Nasýtil si sa,“ poznamenala pri pohľade na takmer ľudskú červeň na jeho lícach.

„Ak to tak chceš volať.“ Damon znechutene odul pery. „Zvieracia krv, akú prijímal môj brat Stefan, je maximálne odporná, presne ako som aj predpokladal.“

Elena sa mykla a Damon na ňu smutne pozrel. „Prepáč,“ povedal. „Nemal som…“ Videla, ako sa mu v očiach odráža jej vlastná bolesť, ktorú pocítila, keď vyslovil Stefanovo meno.

„To je v poriadku,“ povedala a energicky pokrútila hlavou. „Máš pravo hovoriť o ňom, je to tvoj brat. Ja len…“ Do očí jej znovu stúpali slzy a rýchlo ich potlačila. Musí prestať vyplakávať.

Damon ju chytil za ruku, prsty mal chladné a hladké. „Sľubujem, že Jack za to zaplatí,“ vyslovil potichu, oči mal temné ako noc. „Nech to stojí, čo to stojí.“

Eleny sa zmocnila panika, vyrazilo jej dych a oboma dlaňami pevne chytila Damona za ruku. „Nie,“ povedala. „Damon, musíš byť opatrný. Aj keby to znamenalo, že Jacka necháme na pokoji.“

Damon zmeravel a uprel na ňu tmavé oči. „Sľúbili sme si, že Stefana pomstíme,“ vyhlásil rozhodným tónom. „Dlhujeme mu to.“

Elena pokrútila hlavou. „Nemôžem stratiť aj teba.“ Nepáčil sa jej vlastný rozochvený hlas, ale vystrela plecia a pevne pozrela na Damona. Občas mala pocit, že kým je Damon tu, ešte ju od šialenstva delí aspoň aká-taká bariéra. Damon ju ako jediný chápal, len on skutočne miloval Stefana tak ako ona.

Každú noc počula, ako Damon potichu chodí po byte, od obývačky do kuchyne a do haly, občas postojí pred spálňou, ale nikdy nevojde dnu, aj keď túžila po jeho úteche. Pri tých pochôdzkach ju strážil a zároveň kráčal v pomalom rytme vlastného smútku, lebo sa nedokázal upokojiť. Pri predstave, že by Damon zahynul tak ako Stefan, že by jeho pekná tvár odrazu zostala prázdna a nehybná, sa Elene splašene rozbúchalo srdce. „Prosím, Damon.“

Damonovi zmäkli oči, vzdychol a prstom jej jemne prešiel po hánkach, potom rýchlo odtiahol ruku a stisol čeľusť. „Nespravím žiadnu hlúposť. Nezabúdaj, že sa viem o seba dobre postarať.“

Elena vďačne prikývla, potom si uvedomila, s čím nechtiac súhlasila. Nesľúbil jej, že sa vyhne nebezpečenstvu. „Nikoho nemôžeš zabiť,“ pripomenula mu tvrdohlavo. „Strážkyne ti povedali, že ak niekoho zabiješ, zomriem. Takže nemá zmysel usilovať sa o pomstu.“

Damon sa smutne usmial, na tvári mal ostrý výraz. „Upíri nie sú ľudia,“ vyhlásil. „Jacka môžem zabiť, a aj to urobím.“

Elena mu pustila ruku. Damon nikdy neprestane poľovať na Jacka.

Bola presvedčená, že Damon pri tom love zahynie. A potom už Elene nezostane vôbec nič.

3

Damon chodil po Eleninej obývačke a pozoroval popoludňajšie slnečné lúče, čo sem prenikali cez okná a osvetľovali dlážku. Keď sa pred hodinou zobudil z nepokojného spánku, byt už bol prázdny.

Neprítomne si prstami prešiel po hrudi a cez spoločné puto s Elenou k sebe vpustil jej emócie. Nič sa nezmenilo, stále z nej cítil rovnaký ostrý, nahnevaný žiaľ, ktorý ho priviedol naspäť do Dalcrestu a z ktorého sa dozvedel, že jeho brat je mŕtvy. Nebolo tam však nič iné. Nech už bola Elena kdekoľvek, nebola v nebezpečenstve.

Túžil ísť pátrať po Jackovi, nájsť ho a roztrhať na kusy. Pod kožou ho pálil hnev – ako sa niekto opovážil dotknúť jeho mladšieho brata! Aj keď sa so Stefanom neznášali, nikto iný mu nesmel ublížiť.

Damon sa však zatiaľ správal nenápadne, strážil Elenu a čakal na správny čas.

Meredith sa mu po Stefanovom pohrebe pokúsila prikázať, čo má robiť. „Jack si myslí, že si stále v Európe,“ povedala. „Musí to tak zostať. Možno si naša najlepšia zbraň.“

Sivooká lovkyňa upírov bola napätá a podráždená, nepáčilo sa jej, že musí Damona o niečo žiadať. Za iných okolností by ho to pobavilo. Meredith nemá právo rozkazovať mu a on nemá dôvod, aby ju poslúchal.

Ibaže Elena neprikazovala. Len so zúfalým pohľadom v očiach povedala: „Prosím ťa, Damon. Nemôžem stratiť aj teba.“ A Damon sa podvolil.

Teraz vzdychol, sadol si na pohovku a poobzeral sa. Začínal nenávidieť túto izbu, aj keď bola pekná, zariadená ťažkým starožitným nábytkom a na stene viseli reprodukcie obrazov. Bola presne podľa Stefanovho vkusu: tmavá, tradičná, útulná. Stefanov vkus, Stefanove veci, Stefanova Elena.

Na stole vedľa pohovky ležal hrubý notes v hnedej koži: Jackov denník, záznam o pokusoch, ktoré vykonal, kým stvoril novú rasu upírov. Damon ho našiel pri vlámaní sa do Jackovej firmy vo Švajčiarsku.

Na konci sa nachádzal zoznam upírov, ktorých Jack zničil – a zoznam tých, ktorých ešte plánoval uloviť. Damon mnohých z nich poznal. Na konci strany zostali neprečiarknuté tri mená: Katherine von Swartzchild. Damon Salvatore. Stefan Salvatore.

Damon zľahka prešiel po tých menách prstom a spomenul si, ako Katherine obelela, keď z nej vyprchal život. Znovu pocítil bodnutie hrôzy od Eleny, podľa ktorého zistil, že Stefan je mŕtvy. Aspoňže Damon túto strašnú knihu ukradol skôr, ako Jack stihol vyškrtnúť ich mená.

Zaťal zuby a znovu v nej listoval. Zatiaľ nemôže vyraziť za Jackom, ale môže hľadať informácie o tom, ako ho poraziť.

Nebolo tam však napísané nič nové. Prečítal si Jackove zápisky už niekoľkokrát. Po niekoľkých minútach vzdychol, zavrel oči a pošúchal si spánky.

O slabinách Jackových stvorení tam toho bolo celkom dosť. Lenže záznamy boli svedectvom toho, ako ich Jack prekonával. Slnečné svetlo, oheň, sťatie hlavy, kôl do srdca – odstránil všetky hrozby. Pokiaľ tomu Damon rozumel, nových upírov nebolo možné zabiť.

Bolo to beznádejné. Damona pochytil pocit, že by sa mal možno vzdať, poslúchnuť Elenu a schovať sa.

Nie. Otvoril oči a zaškrípal zubami. Je predsa Damon Salvatore. Neporazí ho nijaký šialený vedec.

Zavrel notes. Umelých upírov určite zničí len niečo, na čo Jack nepomyslel.

Damon takmer bezmyšlienkovite uprel zrak na ťažkú mahagónovú skrinku pri stene. Na vrchu boli uložené Stefanove talizmany, zbierka predmetov z jeho dlhého života. Mince, kamenný kalich, hodinky. Stužka marhuľovej farby od Eleny, ktorú Stefan získal, keď ju ešte poriadne nepoznal, keď o nej ani Damon ešte nevedel. Damon rozmýšľal, či by sa niečo zmenilo, keby bol Elenu spoznal ako prvý.

Vstal, pomaly prešiel ku skrinke a zľahka sa dotýkal predmetov: železnej truhličky, zlatých mincí, dýky so slonovinovou rukoväťou, hodvábnej stužky.

Damon na veciach nelipol tak ako Stefan. Nechápal, načo si nechávať predmety, z ktorých už vyrástol, prečo má vláčiť po svete svoju minulosť.

Teraz si uvedomil, že za nich vláčil ich spoločnú minulosť Stefan. Pri tej myšlienke pocítil v hrudi prázdno. Keďže Stefan a Katherine boli mŕtvi, nezostal nikto, kto by si Damona pamätal, kým ešte žil ako človek.

Prešiel prstom po čepeli dýky so slonovinovou rukoväťou. Stefan čepeľ pravidelne brúsil, hoci ju asi nepoužil už niekoľko storočí.

Damon si spomenul, že túto dýku dlhé roky nosieval ich otec v pošve na opasku. Krásny predmet – rukoväť bola oblá a čepeľ dobre tvarovaná a nebezpečná. Otec daroval dýku Stefanovi na pätnáste narodeniny.

„Každý urodzený človek by mal nosiť dýku,“ povedal Giuseppe Salvatore a láskavo chytil syna za plece. „Nie aby útočil a bil sa na ulici ako sedliak.“ Damon na sebe pocítil otcov kosý pohľad – nebol ostrý ako dýka? „Len pre prípad, že by si ju potreboval. Čepeľ je z najlepšej ocele. Dobre mi slúžila.“

Stefanovi svietili oči, keď pozrel na otca. „Vďaka, otec,“ povedal. „Budem sa o ňu dobre starať.“

Na Damona akoby v tej chvíli otec aj mladší brat zabudli. Damon sa dotkol vlastnej veľmi krásnej dýky s kostenou rukoväťou a v ústach odrazu pocítil trpkosť.

Rýchlo tú spomienku zahnal. Priveľa času premárnil hnevom na Stefana, svojho mladšieho brata s anjelskou tváričkou, čo sa za ním všade vláčil ako mopslík.

Aj teraz stráca čas. Damonovi bilo srdce pomaly, ale mocne, a v hrudi mu zosilnela dutá bolesť. Jeho úprimný, milujúci a otravný braček je preč. Zavraždili ho. A Damon sa skrýva v tieňoch? Znechutene zmraštil tvár. Vedel si predstaviť, čo by na to povedal ich otec.

Hladkým pohybom vzal do ruky dýku a zamieril k dverám. Dodrží sľub, ktorý dal Elene. Bude opatrný. No prestane sa skrývať. Damon je Salvatore – teraz už posledný z rodu – a to znamená, že sa ničoho nebojí.

Bolo načase ovládnuť situáciu. Najprv však musí zistiť, kde by sa Jack mohol skrývať.

Rieka jemne šumela na kamienkovom brehu, od zvlnenej hladiny sa odrážali slnečné lúče. Elena sa inštinktívne stiahla do tieňa jedného zo stromov obrastených machom.

Stále bolo zreteľne vidieť obdĺžnik, ktorý označoval Stefanov hrob. Hlina ešte nestvrdla, ešte tu nenarástla tráva, ktorá by zakryla miesto, kde Stefana zasypali.

Ešte neprešlo veľa času, odkedy Stefan zomrel.

Elenu zaplavil hnev a klesla pri hrobe na kolená. Vystrela ruku a zľahka sa dotkla čerstvej hliny.

Chcela niečo povedať, oznámiť mu, ako jej chýba, ale keď otvorila ústa, vyslovila len jeho meno. „Stefan,“ zaúpela a hlas sa jej zasekol v hrdle. „Ach, Stefan.“

Ešte pred pár týždňami boli spolu. Krátko predtým ju prekvapil kľúčom od jej starého domova – kúpil od tety Judith dom, v ktorom vyrastala. „Ukážem ti všetky miesta, kde som bol, a spolu nájdeme nové kúty sveta,“ povedal jej a pevne ju objímal. „No vždy sa budeme mať kam vrátiť.“

Ukázalo sa, že to vždy netrvalo ani týždeň. Dokonca ani nestihli zájsť spolu do jej domu. Elena zaťala prsy do hliny, pokúšala sa nemyslieť na Stefanovo telo, ktoré spočíva dolu.

„Elena?“

Spomedzi stromov vyšla Bonnie. Elena stiahla ruky zo Stefanovho hrobu. Zahanbila sa ešte aj pred Bonnie, akoby to bolo príliš intímne gesto. „Vďaka, že si prišla,“ povedala potichu a vstala.

„Niet za čo.“ Bonnie sa vo veľkých hnedých očiach zračila úzkosť. Podišla k Elene a objala ju. „So Zanderom sme sa ťa chceli spýtať, či ti môžeme nejako pomôcť.“

„Vlastne áno,“ odvetila Elena. Vzala Bonnie za ruku a zaviedla ju k Stefanovmu hrobu.

„Stále čakám, že sa ukáže,“ priznala Bonnie s očami upretými na hrob. „Ťažko uveriť, že tu už nie je, vieš?“

Nie, Elena to nevedela. Od okamihu, keď sa ráno zobudila, až do chvíle, keď konečne po dlhom prehadzovaní upadla do nepokojného spánku, nemohla zabudnúť, že Stefan tu už nie je. Jeho neprítomnosť ju sprevádzala aj v snoch. To však teraz nepovedala, len sa pritisla k Bonnie, akoby sa mohla skryť v kamarátkinom teple.

„Pamätáš sa, ako si sa so mnou rozprávala, keď som zomrela?“ spýtala sa Elena a stisla Bonnie ruku.

Bonnie odtrhla pohľad od zeme a pozrela na Elenu. „Elena, nemyslím si…“

„Dosiahla si, aby ma Stefan videl,“ pokračovala Elena a pevne zvierala kamarátku za rameno.

Bonnie sa pokúsila odtiahnuť. „No ty si nemala byť mŕtva! Klaus ťa držal niekde na polceste – bola si väzenkyňa, nie úplne mŕtva.“ Zaváhala, potom sa ticho spýtala. „Pamätáš sa, ako Strážkyne povedali, že upíri jednoducho… skončia?“

„Za pokus to stojí, nie?“ povedala rýchlo Elena. „Strážkyne nevedia všetko, to sme už zistili. Keby si mi ho pomohla uvidieť, Bonnie…“ Uvedomila si, že Bonnie drží príliš silno, a prinútila sa uvoľniť ruky. „Prosím,“ dodala potichu.

Bonnie si zahryzla do pery. Elena vycítila okamih, keď sa poddala a ochabli jej plecia. „Nechcem, aby si ešte viac trpela,“ šepla Bonnie.

„Musíme to skúsiť,“ nedala sa Elena.

Bonnie zaváhala, potom prikývla. „Dobre.“ Zamyslene prižmúrila oči, vykročila k rieke a vzala Elenu so sebou. „Keď som to spravila pre Stefana, upadla som do tranzu a nadviazala som s tebou kontakt, potom som ho priviedla. Možno však budeme potrebovať niečo iné.“

Chodidlá im šuchotali na piesku a Bonnie zaviedla Elenu až tesne k rieke. Voda im špliechala na tenisky, prenikala cez látku a chladila Elene prsty na nohách.

„Dovoľ mi použiť Silu,“ povedala Bonnie a stisla Elene ruku. „Pomôže mi to hľadať Stefana. Keď som s tebou komunikovala, prišla si ku mne ako prvá, takže som vedela, ako ťa mám nájsť. Predpokladám, že s ním to bude ťažšie.“

„Samozrejme,“ prikývla Elena.

Pevne držala Bonnie za ruku a pokúšala sa nasmerovať svoju Silu k priateľke. Zhlboka, pomaly sa nadýchla a prinútila sa uvoľniť, až kým kútikmi očí neuvidela vlastnú auru. Bola rozriedená sivými škvrnami smútku, ale stále sa okolo nej naširoko rozprestierala a miešala sa s ružovým odtieňom Bonniinej aury.

Aj Bonnie sa zhlboka nadýchla a uprela oči na slnečné svetlo, čo sa odrážalo od hladiny. „Na sústredenie je to rovnako dobré ako sviečka,“ povedala neprítomne. Elena sa dívala, ako sa Bonniina drobná tvárička sústreďuje, zreničky mala odrazu široké ako mačka.

Elena zavrela oči. Tma. No pred ňou sa ligotala ružová a zlatá farba. Bonniina aura sa prepletala s jej vlastnou a viedla ju. Bonniina útla, no vystretá postava rýchlo kráčala do diaľky.

Elena sa za ňou ponáhľala, hruď jej zvieralo od vzrušenia. Zase uvidí Stefana. Povie mu, aké je to bez neho ťažké, každý deň, a on ju objíme a uteší. Elena sa bude cítiť, akoby sa vrátila domov.

Kráčali do tmy, obklopovalo ich svetlo aury. No potom prepletená žiara ich aury začala pomaly blednúť. Elena zakričala, ale hlas sa jej zasekol v hrdle. Kde je Bonnie? Elena sa za ňou pokúsila rozbehnúť, ale jej priateľka bola čoraz menšia, až napokon zmizla z dohľadu.

Elena zastala a napoly vzlykala.

„Stefan!“ zavolala. Začula ozvenu vlastného hlasu. „Stefan!“

Bola sama v tme.

Elena otvorila oči. Stála na brehu rieky, prsty na nohách jej chladili vlnky. Bonnie na ňu žmurkala, tvár mala bledú a vlhkú od sĺz.

„Veľmi ma to mrzí, Elena,“ povedala. „Nemohla som ho nájsť. Je mimo dosahu.“

Elena sa oprela o priateľku, pocítila jej objatie a rozplakala sa.

Bonnie sa cítila strašne. Vo vchode ich spoločného bytu so Zanderom si vyzula vlhké tenisky a skusmo potiahla nosom. Možno pri rieke prechladla. Tým by sa jednoducho vysvetlil nepríjemný, dutý pocit v hrudi.

No ak mala byť k sebe úprimná, musela uznať, že ide o pocit viny. Elena ju prvý raz od Stefanovej smrti o niečo požiadala – prvý raz, čo od Stefanovej smrti vôbec niekoho o niečo požiadala – a Bonnie jej nedokázala pomôcť.

Spomenula si, ako jej Elena so sileným úsmevom poďakovala za ochotu, a takmer sa potkla na Zanderových špinavých pracovných topánkach, až sa musela oprieť o stenu. Teraz, koncom leta, jeho záhradkárska firma sadila kríky a stromy a každý deň chodil domov špinavý od hlavy po päty.

Toto Bonnie potrebovala. Zandera. Vezme ju do náručia, bude voňať trávou a slnkom, a povie jej, že je to dobré, že spravila, čo sa dalo.

Začula Zanderov hlas a išla za ním do kuchyne. Keď zahla za roh, na okamih zastala a len sa naňho pozerala. Bol k nej obrátený chrbtom, bol svalnatý a opálený, vlasy farby mesačného svitu sa mu vlnili na krku, ešte vlhké od potu. Už boli spolu niekoľko rokov, ale pri pohľade naňho sa jej podlamovali kolená.

„Viem,“ povedal ostro do telefónu. „Nerozmyslím si to.“

„Ahoj,“ zašepkala, prešla k nemu a jemne mu prstami prešla po chrbte. Zander sa mykol.

„Je tu Bonnie,“ povedal ostro a obrátil sa k nej. „Musím ísť. Zavolám ti.“ Ukončil hovor.

„Kto to bol?“ spýtala sa Bonnie a nahla sa k nemu po bozk. Dotkli sa im pery, Zander ich mal teplé a mäkké. No keď sa odtiahol, nepozrel jej do očí.

„Nikto dôležitý,“ povedal. „Chceš na večeru pizzu? Jared mi prezradil tajomstvo svojho cesta. Kukuričná múka.“

„To znie dobre,“ odvetila Bonnie, ale zamračila sa. „Si v pohode?“

Zander na ňu pozrel, na tvári sa mu zjavil úsmev, belasé oči mu v kútikoch zaiskrili. „Nikdy mi nebolo lepšie,“ povedal.

„Fajn.“ Bonnie mu váhavo opätovala úsmev. Zander znovu odvrátil zrak a plecia mal meravé.

Bonnie zahnala obavy. Od Stefanovej smrti sú všetci napätí. Nič iné v tom nie je.

Pri myšlienke na Stefana vzdychla, Zander sa k nej znovu obrátil a hneď spozornel. „Čo je?“ spýtal sa znepokojene.

„Dnes som sa pokúsila nadviazať kontakt so Stefanom, aby sa s ním Elena mohla rozlúčiť. Nenašla som ho.“

„Ach, Bonnie,“ vzdychol. A tak ako predpovedala, objal ju okolo pliec. Bonnie sa k nemu automaticky pritúlila, jeho sila na ňu pôsobila upokojujúco. „Vie, že si spravila všetko, čo bolo treba,“ pokračoval chlácholivo Zander. „Spravila by si pre ňu všetko.“

Bonnie si však spomenula, ako zlomene Elena pôsobila. Nepripomínala to hrdé dievča, ktoré Bonnie poznala, odkedy boli deti. Elena milovala Stefana celou svojou bytosťou a teraz jej nezostalo nič.

Bonnie sa zachvela a pritúlila sa k Zanderovi. „Milujem ťa,“ povedala mu. Zander ju bez slova objal ešte pevnejšie.

4

Nad chemickým laboratóriom v Dalcreste práve zapadalo slnko a na trávnaté plochy univerzitného areálu vrhalo dlhé zlaté lúče. Na konári javora, čo visel nad chodníkom, si vrana vystierala lesklé modročierne krídla. Pohľad upierala na bočný vchod do laboratória.

Damon prestúpil na konári z jednej nohy na druhú, potom si zobákom uhladil neposlušné pierko. Celý deň pátral po Dalcreste vo vranej aj v ľudskej podobe.

Ak sa dalo predpokladať, že Jack berie materiál, ktorý potrebuje na výrobu svojich netvorov, z lekárskych zdrojov, tak v meste bolo len niekoľko takýchto budov. Jack sa neobjavil pri rušnej nemocnici ani neďaleko pokojnejších lekárskych ambulancií, ktoré boli cez víkend aj tak väčšinou zatvorené. A tak bol teraz Damon v univerzitnom areáli a striehol pri laboratóriu. Vedel, že je málo pravdepodobné, aby sa Jack objavil tak blízko miesta, kde ho videli naposledy, ale musel to vyskúšať. Stefan bol mŕtvy a Damon nedokázal myslieť na nič iné ako na netvora, ktorý ho zabil.

Celý areál bol opustený, lebo v tomto čase sa študenti konečne pobrali domov a učitelia sa ešte nemuseli pripravovať na jesenné prednášky. A predsa z laboratória práve teraz vyšiel územčistý tmavovlasý muž a Damon sa na konári vystrel. Muž, ktorý niesol na chrbte ruksak a v rukách veľkú škatuľu, presne zodpovedal opisu Jacka. Mal správny vek, postavu aj farbu vlasov a očí. Na druhej strane, v Dalcreste tomu opisu mohlo zodpovedať aj sto iných mužov. Damon zamyslene zacvakal zobákom a vyslal k mužovi vlákno Sily, aby zistil, či je to stopercentne človek.

Nezamihotalo sa mu niečo v aure? Títo upíri sa vedeli maskovať, tvárili sa ako ľudia, aby nevyplašili svoju korisť. Lenže teraz si muž určite myslí, že je sám, že ho nepozoruje nik okrem vtáka na strome. Damon sa naňho naplno sústredil a uvedomil si, že je v ňom niečo nie celkom prirodzené. Akoby cez ochrannú masku, ktorou si kryl auru, prebleskovalo niečo… podivné. Damon naširoko rozprestrel krídla. A mám ťa, pomyslel si trochu samoľúbo, keď sa zniesol na chodník. Pri pristátí za mužovým chrbtom sa vrátil do ľudskej podoby.