Láska, túžba, sex 2 – Divoko a neviazane

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie knihy v edícii:

Láska, túžba, sex 1 – Nikdy nehovor navždy

Láska, túžba, sex 3 – Odhodlane a bez zábran

Ali Cronin

Láska, túžba, sex 2 – Divoko a neviazane – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Jonovi.

Predhovor

„Šesť libier päťdesiat centov,“ zavrčal mrzutý predavač v polyesterovom tričku s golierom a nepokojným výrazom na tvári. Dala som mu presnú sumu, so žiarivým úsmevom som poďakovala za bezchybnú obsluhu, vzala som si svoje vrecko s pukancami (zmes slaného a sladkého, vrelá vďaka) a vedierko s pukancami pre ostatných.

Donna – moja najlepšia kamarátka – a jej bratranec Marv čakali pod schodmi do kinosály a klebetili s tromi chlapcami, ktorých som nikdy predtým nevidela.

„Proviant!“ oznámila som a postavila som nákup na podlahu. „Ospravedlňujem sa, ale mám len tri slamky.“ Prezrela som si tých nových chalanov. Jeden z nich, dosť vysoký, s tmavými kučeravými vlasmi, ktorý mal oblečené úzke džínsy a čierne sako, prehodil: „Spoločné slamky. Pohoda.“

Ani náznak úsmevu. No dobre, poznala som svoje hranice. Nemalo zmysel strácať tu čas. Inak to však bola veľká škoda. Bol totiž veľmi pekný.

„Jéj, prepáč, Ashley,“ vyhŕkol Marv. „Aiden, Jamie, Dylan.“ Na každého z nich ukázal. Domyslela som si, že všetci sú z tej istej školy, čiže nie z našej. Donna a ja sme chodili do Woodsicu a Marv dochádzal do Corlynsu na opačnom konci Brightonu.

Všetci prikývli na pozdrav. S výnimkou Dylana – toho, čo utrúsil poznámku o spoločných slamkách –, ktorý sa na mňa ani nepozrel.

Pozdravila som nových chlapcov a potom sme všetci vybehli hore do sály číslo dva, aby sme si dopriali dvojhodinovku príšer, vnútorností a dosť otvorených sexuálnych scén.

Vďakabohu za falošný preukaz totožnosti, čo Biblia určite neschvaľuje. Bez neho by tento film nemal šancu.

„Bolo to úbohé,“ ohrnul nos Marv, keď sme vychádzali z kina.

„Žartuješ? Umierala som od hrôzy!“ nesúhlasila som a pritom som sa schúlila do kabáta. Kúrenie v kine zrejme nefungovalo a vonku mrzlo. Našťastie som si dnes obliekla flaušový kabát. Pochopte, som vychovaná aj do nepohody.

„Fuj, tá očná buľva v zrkadle.“ Donna sa chytila spredu za krk, ako keď sa vracia.

„Áno, ale všetko, čo tam bolo, sme už videli,“ pokrčil plecami Aiden. Alebo Jamie. Nepamätala som si, ktorý je ktorý.

„Mne sa to páčilo,“ pripustil Dylan, vytiahol z vrecka tenký šál so vzorom minilebiek a s prekríženými hnátmi a obmotal si ho okolo krku. „Horory sú predsa založené na klišé.“

„Aj keby som miliónty raz videla vylúpnuté oko, vždy si trochu cvrknem od strachu,“ povedala som.

Marv sa rozosmial: „V tom prípade sa radšej vyhýbaj krvákom s motorovou pílou.“

„Videla som ich,“ poklepkala som si zboku na nos. „Poistila som sa plienkami pre dospelých.“

No nie… že by? Dokonca už aj Dylanovi pobavene myklo kútikom úst.

Donna si naklonila hlavu k plecu. „Naša Ashley. Dáma za každých okolností.“

Vystrúhala som úsmev a mierny úklon, čo nie je ľahké, keď máte vysoké opätky a tie najpriliehavejšie džínsy, ktoré kedy ľudstvo vymyslelo. No, pri úklone sa džínsy aspoň nezarežú do zadku, maximálne sa tam nazberajú. Teda nie že by som si z takýchto hlúpostí robila ťažkú hlavu.

To je však jedno. Chvíľu sme sa len tak ponevierali, porovnávali si scény zo svojich najobľúbenejších hororových filmov a vysvetľovali, prečo poznáme herečku, ktorá hrala tú prvú obeť, čo vypadne z hry (odpoveď: účinkovala aj v seriáli Susedia), a nakoniec sme zistili, že všetkých nás najviac šokuje, že väčšina obchodov už vytiahla vianočnú výzdobu. A tým sme sa plynule dostali k…

„Vlastne aj náš kamarát Ollie už pripravuje vianočný večierok,“ spomenula si Donna. Obrátila sa k Marvovi. „Veď vieš, bol si uňho na grilovačke!“

Prikývol: „Áno. Bolo tam fajn.“

„Tak príďte znova, ak, pravdaže, máte chuť,“ ozvala som sa. „Čím nás bude viac, tým lepšie.“ Kradmo som žmurkla na Dylana. Neurobila som to naschvál, oči ma jednoducho neposlúchli. Hoci pri tej predstave nevracal od zhnusenia, netváril sa ani veľmi nadšene. Marv sa obrátil k Jamiemu, Aidenovi a Dylanovi. Všetci traja mu zrejme vyslali nejaký testosterónový telepatický signál, lebo potom prikývol: „Jasné, prečo nie.“

A tak sa to začalo, aj keď nie spôsobom, aký si asi predstavujete: Pri pohľade na ňu akoby ho zasiahol blesk.

1.

Do ročníkového klubu som nechodila pravidelne. Bolo tam dosť rušno a čudne tam smrdelo – ako od spotených nôh a sendvičov vybalených z celofánu, ale človek si tam mohol zadarmo uvariť čaj. Chodievala som tam najmä vtedy, keď som bola úplne na mizine. A to som bola skoro stále odo dňa, čo mi mama prestala platiť za prácu vo svojom debilnom butiku so svadobnými šatami. Ekonomická situácia, bla, bla, bla. A ani do budúcnosti to nevyzeralo optimistickejšie, lebo som tam stále robila. Len som za to nedostávala peniaze. Že som hlupaňa? No to si píšte!

„Pozri. Pokiaľ ide o Dylana…“ prehodila Donna. Dívala som sa, ako s otvorenými ústami vyvrátila oči dohora a nasadzuje si kontaktné šošovky.

„Ahááá! Tak preto si cestou do školy skoro prešla toho psa!“ zasmiala som sa a tým som sa vyhla otázke – aj keď nie naschvál.

Donna zamrkala a utrela si kútiky očí. „Ach áno. Zaspala som a nebudem predsa chodiť s okuliarmi, no nie?“

„Okuliare ti pristanú.“

Nedôverčivo sa na mňa pozrela: „Jasné.“

„Jéj, už ti vrie voda.“ Došla som k ošarpanému pultu a zo skrinky som vytiahla dva hrnčeky. Boli obité a zájdené od čajových škvŕn – čo tu znamenalo, že sú čisté ako sklo. Do každého som hodila vrecko s čajom, zaliala som ho vodou, zamiešala, vytiahla vrecko, vyžmýkala ho a šup s ním do koša. Potom som do hrnčekov šplechla mlieko (bolo tesne pred koncom lehoty spotreby, ale ešte v pohode), zamiešala a už som zase sedela na vŕzgajúcej a doškriabanej stoličke, aby som s Donnou rozobrala Dylana. Teda nie že by bolo veľmi o čom dumať.

„Hm, Dylan. Tomu hovorím pekný chlapec,“ prehodila som akoby mimochodom. Spomenula som si na jeho dlhé nohy a husté vlasy a vôbec som sa necítila nad vecou. „Na môj vkus je dosť uvravený. Človek sa skoro nedostane k slovu.“

Donna sa na mojom vtipe zasmiala. „Presne. Je trochu zvláštny, pravda? Podľa Marva je mierne ostýchavý.“

Takže Donna hovorila s bratrancom o Dylanovi. Tiež sa jej páči? Predstavila som si záblesk v jeho zelených očiach, ale hneď som si na ne zakázala myslieť.

„Tebe sa páči, však?“ Donna sa s bystrým výrazom na tvári napila čaju. Mala ma dokonale prečítanú.

Pokrčila som plecami. „Na toho nemám, kamarátka moja. To by som už mohla behať aj za Robertom Pattinsonom…“ Nedopovedala som. „A čo ty? Tebe sa páči?“ Ak ide o chlapcov, väčšinou sme nemali rovnaký vkus, ale jeden nikdy nevie.

Donna ohrnula nos. „Nieee. Predsa poznáš moje pravidlo o pletených svetroch na gombíky.“

„Veď nemal sveter na gombíky!“ namietla som, aj keď mne sa chlapci vo vyťahaných pletených svetroch páčia. V mojom poňatí ten ručne pletený sveter prestáva na chlapcovi pôsobiť ako gýč, ak dotyčný vie, že takú vec musí nosiť s poriadnou dávkou irónie. A ešte niečo, ale to nech zostane medzi nami: chlapci v pletených svetroch sú super v posteli.

Donna si odfrkla: „Mal. Pod školským sakom.“ Potriasla hlavou. „Môj typ nie je ani náhodou, no tvoj stopercentne…“

Usmiala som sa: „Už som ti vysvetlila, že naňho nemám.“ Vlastne ma to štvalo. Po návšteve kina som celý víkend mala plnú hlavu Dylana. Nech už som sa pozerala na program v televízii či sedela na záchode, alebo som sa snažila zaspať – stále tam bol: v mojich predstavách sa v úzkych džínsoch nonšalantne opieral o stenu. Ehm, to, samozrejme, nebolo všetko, čo robil. Navyše, dosť často bol pri tom nahý.

A vôbec…

„Nebuď labuť,“ napomenula ma Donna. „Môžeme mať každého, na koho ukážeme prstom. Veď sama si mala väčšinu chlapcov z našej školy, nie?“ Milo sa usmiala. Potvora.

„Choď niekam!“ odbila som ju veselo. „A uvedom si, že medzi chlapcami od nás a Dylanom je obrovský rozdiel. Je nádherný.“

Donna sa mi dlaňou oprela o koleno a vážne naklonila hlavu k plecu. „Celkom ako ty, Ashley. Celkom ako ty.“

Ruku som zo seba odstrčila. Veľmi vtipné. „Hlúposť, Saša je krásna,“ namietla som a dopila čaj súčasne, ako sa ozvalo zvonenie na ďalšiu vyučovaciu hodinu.

„Pcha, to určite.“

Donna môže stokrát vyvracať oči dohora, aj tak na tom nič nezmení. Moja dokonalá staršia sestra stelesňovala krásu presne podľa mojich predstáv, do ktorých som sa ja nevošla: bola ako princezná vedľa slúžtičky, teda vedľa mňa, bohužiaľ.

„Áno, a podľa Marva všetci prídu na Ollieho večierok,“ dodala Donna, keď sme sa na chvíľu pred dverami na chodbu zastavili. Ona mala zahnúť doľava a ísť na divadelnú vedu a ja zase doprava a zamieriť na mediálne štúdium. „Nikdy nevieš, čo sa z toho vykľuje.“

Presne. Človek nikdy nevie… ja však väčšinou áno. Vytlačila som Dylana z hlavy a nasledujúcu dvojhodinovku som sa sústredila na predmet zvaný mediálne štúdium.

Dostali sme za úlohu nakrútiť krátky dokument. Bavilo ma to. Myslím to vážne, veľmi. A aj keď nechcem vyzerať, že sa naparujem, sľubovala som si, že práve toto by mi mohlo zmeniť život. Na rozdiel od väčšiny spolužiakov som ešte nezačala vyplňovať prihlášky na vysoké školy. Donna chcela ísť na herectvo, Cass zase do Cambridgea na právo, okrem iného, Sára chcela študovať dejiny umenia, Ollie by rád robil niečo okolo hudby, Jack chce ísť do školy so zameraním na šport. Ako posledná nerozhodnutá som zostala ja s Richom. Podľa mňa Rich nemal ani tušenia o tom, kam chce nasmerovať svoj život, a donedávna som to o sebe nevedela ani ja. Nakoniec som zvolila uhýbajúci manéver, teda že na nijakú univerzitu nepôjdem. Aspoň zatiaľ nie. Pripadalo mi hlúpe míňať toľko času na štúdium, ktoré ma nezaujíma, len aby som mala nejaký diplom. Mama so Sašou sa normálne zdesili, ale, prepána, toto je predsa môj život. Nakoniec sa mi to váhanie vyplatilo, pretože som našla, čo by ma naozaj bavilo. Trochu som pátrala a rozhodla som sa podať si prihlášku na filmárčinu na Southamptonskú, Bournemouthskú, Falmouthskú a Východoanglickú univerzitu. Zatiaľ o tom nikto nevedel a tiež sa nikto nič nedozvie, ak ma niekde neprijmú. A tento dokument som potrebovala priložiť k svojim prihláškam.

Rozhodla som sa v ňom sústrediť na ľudí, čo hľadeli smrti do očí. Bola to téma blízka môjmu, vďakabohu, doteraz búšiacemu srdcu, lebo v minulom štvrťstoročí som sa skoro utopila pri plávaní v mori na výlete v Devone. (To je na dlhé rozprávanie.) Trochu som si tiež od toho sľubovala, že keď o zážitku pripravím dokument, prestanú ma prenasledovať nočné mory. Celkom to fungovalo. A okrem toho sa mi v posledných dňoch do snov nasťahoval Dylan, a to bola veeeľmi príjemná zmena.

Na niekoľko príbehov zo života som narazila v miestnych novinách a bulvárnych časopisoch medzi prihlúplymi článkami s názvami: Dala som si aplikovať botox do podpazušia a Môj manžel je sexuálny úchylák. Jeden či dva z opísaných zážitkov sa dali brať vážne a boli aj zaujímavé. Pri čítaní som si uvedomila, že moja skúsenosť je vlastne nudná. Nedýchala som a o chvíľu som už zase dýchala. Bodka. Čas, ktorý ubehol medzi ponorením sa pod hladinu a prebudením v nemocnici, sa mi jednoducho vymazal. Akoby medzitým ubehla len sekunda. Títo ľudia videli zvláštne svetlá, pozerali sa na seba zhora, zo smrti nemali strach a podobne. Mrzelo ma, že som nezažila niečo podobné.

Práve som bola zabraná do príbehu nejakej starej panej na webe našich mestských novín (ako počas druhej svetovej vojny zbombardovali ich dom), keď mi niekto drgol do lavice.

„Pozor!“ sykla som, pripravená vyletieť, ale bol to len Sam. Neznášal ma, aj keď prv to bolo inak. Raz sme sa dali dokopy na večierku. Prisahám, že nikdy by som do toho nešla, keby som čo i len tušila, že Sam ma naozaj miluje. Fakt som sa zasmiala jedine z toho dôvodu, že som to považovala za vtipné. Ani po dvoch rokoch sa na mňa nedokázal pozrieť bez neskrývaného hnevu. Pokúsila som sa o priateľský úsmev, no kašľal na to a s knižkou o kobkách a drakoch v podpazuší odišiel k svojej lavici. Mmm, veľmi sexi.

To taký Dylan…

Dočerta s tým! Nemohla som stratiť nič než svoju dôstojnosť, a o tú som prišla už dávno. Rýchlo som sa obzrela a overila som si, či náš učiteľ Matt nie je na dohľad, a bleskovo som sa prihlásila na facebook. Bolo len otázkou času, kedy ho škola zablokuje, ale zatiaľ sme naň mali prístup, kedy sa komu zachcelo. Teda, jasné že mimo vyučovania! A tak som bola supernenápadná: za sekundu som vyhľadala Dylana medzi Marvovými priateľmi a poslala som mu žiadosť, nech si ma pridá. Ak to urobí, kým sa vrátim domov, pošlem mu odkaz.

Najskôr som však musela zvládnuť zvyšok dňa. Do konca hodiny som ledva stihla bleskovo napísať a odoslať e-mail šéfredaktorovi novín s prosbou pre tú starú paniu, či by mi dovolila spraviť s ňou rozhovor o svojom zážitku, potom som šla do jedálne na obed, kde ako každý deň sedeli Donna, Ollie, Jack a ďalší naši kamaráti Sára, Cass a Rich pri štvrtom stole zľava, zhruba uprostred miestnosti. Vôbec neviem, prečo a ako sme si vybrali práve tento stôl – a vlastne už ani kedy –, no ak si tam občas sadol niekto iný, mali sme pocit, ako keď vojdeme do spálne a vo svojej posteli nájdeme cudzieho človeka. A nie práve vítaného.

„Ešte stále si nosíš desiatu z domu?“ nadhodila súcitne Cass pri pohľade na môj sendvič so syrom a s kyslou uhorkou, ktorý bol po doobedí strávenom v batohu celý vlhký. Ani ona si nekupovala obed v našom školskom bufete, ale len preto, lebo cestou do školy sa zvyčajne zastavila v lahôdkarstve a kúpila si celozrnný sendvič s kuracím šalátom a majonézou. Zrejme jej nechutili tie tunajšie nechutnosti, čo chápem. Ľudkovia, štyri libry?

Prikývla som a odhryzla si z vlhkého chleba so syrom. Jesť sa to však dalo a Cass si ten súcitný pohľad mohla ušetriť. Mama mala ešte stále aj obchod, aj dom. Neživorili sme z podpory.

„Počula som, že si si užila super víkend,“ mrkla na mňa Sára lišiacky ponad škatuľku džúsu. „Dylan, tak sa volá?“

Prebehla som očami k Donne, ale tá sa vôbec netvárila previnilo. „Čo je? Nevedela som, že je to tajomstvo!“

Že je to tajomstvo! To ma podržte, človek sa zverí, že sa mu páči jeden chlapec, a hneď to koluje ako najnovší vtip.

„Čo by si chcela vedieť?“ uškrnula som sa na Sáru. „Nie je to nič pre mňa.“

Sára zavrtela hlavou. „Ashley, som si stopercentne istá, že môžeš mať každého, na koho ukážeš prstom. V živote som nestretla chlapca, ktorý by z teba nebol hotový.“

„Prestaň!“ vyprskla som.

„Veď je to pravda!“ ozval sa Ollie vážne. „Ja by som na teba skočil hneď tu a teraz, keby to bolo spoločensky prijateľné.“

„Keby to bolo spoločensky prijateľné, tak by si tu a teraz skočil na každú,“ uzemnila som ho. „Bez urážky.“

Pobavene prikývol: „To je fakt.“

„Vážne, Ash,“ prisadol si Rich, ktorý si práve v zrkadle Donninej pudrenky sústredene skúmal uhor na brade. „Naozaj sa ti páči?“

V predstieranom hneve som hodila chlieb na stôl, kde sa okamžite rozpleštil ako zdochnutá ryba (sendvič, nie hnev). „Čo vás to pochytilo?“ vybuchla som. „V živote ste sa o môj ľúbostný život nezaujímali!“

„No, lebo so všetkými si sa už vyspala,“ zaťal do mňa ironicky Jack. „Toto je novinka.“

Drzáň hnusný! Medzi nami, vôbec to nebola pravda. Ovládla som sa a zavrčala som: „Áno, no evidentne sa mu nepáčim. Bodka.“

Dylan, Dylan, Dylan. Keby moji kamaráti okolo toho nerobili taký krik, možno by som si ho nakoniec aj vytlačila z hlavy, ale oni sa postarali, aby sa mi poriadne a nezmazateľne zadrel do mozgu. Keď som sa poobede vrátila domov, doslova som slintala od nedočkavosti pozrieť sa na facebook.

Zabuchla som za sebou dvere a letela do izby ešte v kabáte, no pri počítači zadumane a prísne sedela moja sestra Saša.

„Čo tu robíš?“ vyhŕkla som. „Prečo nie si v práci?“ To bola oprávnená otázka. Už predsa u nás nebývala. A vari nemá svoj vlastný laptop/iPad/iPhone alebo inú supermodernú, prenosnú a na internet pripojenú hračku? „Luxusný bytík“, v ktorom v Kente žila so svojím „partnerom“ (grc) Tobym a kde mali aj miniatúrny „apartmán pre hostí aj s kúpeľničkou“ a stáli tam vkusné pohovky a na stenách viseli vkusne zarámované „umelecké diela“, bol elektronikou napchatý až na prasknutie. Technológia im takmer vyliezala z tehlových stien. Napríklad mali v dome až tri malé blikajúce škatuľky, z ktorých prúdi neviditeľný signál wifi: jedna je na stene v pracovni, druhá v podkroví a tretia v garáži. Počujete? Bezdrôtové pripojenie v garáži!

„Jéj, ahoj, Ashley!“ obrátila sa Saša ku mne s ľúbezným úsmevom. „Dnes mám voľno. Konečne som mamu presvedčila na nakupovanie potravín cez internet, tak jej zakladám účet v Ocado a vo Waitrose.“ Pozrela sa zase na monitor. „Tieto dva obchody sú široko-ďaleko najlepšie, kvalitou aj z etickej stránky.“

Fajn. Namojdušu fascinujúca téma. Zabite ma, ak sa začnem rozprávať o plusoch rozličných supermarketov skôr, ako budem mať dvadsaťštyri. „No, a ako dlho ti to bude trvať? Potrebujem počítač.“

„Vydržíš štvrťhodinku?“ opýtala sa Saša, stále sústredená na monitor. „Keď budem hotová, prídem ti povedať, dobre?“

Vyplazila som jazyk na jej chrbát a zamierila som do kuchyne vziať si niečo na olovrant. V pondelok mama zaviera obchod skôr, ale aj tak sa nedostane domov pred šiestou, keď sa stretneme pri pizzi na večeri. Je to náš pondelkový rituál. Cestou do svojej izby som nakukla do obývačky, kde moja mladšia sestra Frankie sledovala nejaký program v televízii. Väčšina dvanásťročných dievčat by pozerala trápne americké sitkomy pre pubertiakov, napríklad na Disney Channel alebo tak, ale ona sedela v pozícii lotosu pred maminým dévedéčkom s lekciami jogy.

„Všetko v poriadku, Frankie?“

Zodvihla ukazovák na znamenie, nech počkám, a nato sa špičkou prostredníka dotkla palca, ruku natiahla pred seba navlas rovnako ako tá vyziabnutá trénerka na obrazovke, zhlboka vydýchla a zaspievala dlhé, hlboké „ómmmmmm“. Potom sa obrátila ku mne. V školskej blúzke a modrej skladanej sukni, čo zdedila po mne, vyzerala absolútne nejogínsky.

Nadvihla som obočie: „Dobrá lekcia?“

„Jasné, skvelá. Teda ak nerátam to prdenie.“ Pozerala sa mi uprene do očí – inak to moja bláznivá sestrička ani nevie. Zarevala som od smiechu.

„Mama tvrdí, že na jej hodinách jogy je to úplne normálne,“ upozornila ma Frankie káravo.

„No jasné, malá,“ súhlasila som. „A čo dnešok, ušiel?“

Medzitým sa sestra otočila naspäť k obrazovke. „Dobre, áno. Pani učiteľka Bainessová povedala, že mám výnimočný mimický talent.“

„Koho si napodobňovala?“

Vrátila nohy do pozície lotosového kvetu. „Učiteľku Bainessovú.“

Ako inak. Už-už som chcela odísť, ale v poslednej chvíli som sa zastavila: „Nevieš, čo tu robí Saša? Určite sa sem neťahala len kvôli maminmu nakupovaniu cez internet.“

Frankie netrpezlivo precedila cez zuby. „Neviem. Možno sa pohádala s Tobym.“ Znovu si pustila dévedéčko.

Zaujímavá teória, aj keď som pochybovala, že je to pravda. Toby a Saša boli spolu úplne nechutní s tým bozkávaním, maznaním sa a mackaním. Nechala som Frankie ďalej sa venovať svojmu ómmmm a šla som sa hore prezliecť.

Jéj, moja izbička! Saša mi ju uvoľnila, keď odišla z domu na univerzitu. Ten darček bol najlepší zo všetkých, čo mi kedy dala. Celý štvrťrok som si ju prerábala podľa seba. Strhla som jej kvetované tapety značky Laura Ashley a izbu som vymaľovala nafialovo, teda okrem podlahy z tmavého dreva, ktorú som nechala v pôvodnom stave. Potom som si na posteľ v bazári zohnala deku so šialeným geometrickým vzorom zo šesťdesiatych rokov, v Ikei som kúpila žalúzie z tenkých drevených líšt a nahradila nimi Sašine nechutné kvetované záclonky a nakoniec som na stenu prilepila svoj obrovský plagát s Kurtom Cobainom. S hnusnou pseudodrevenou skriňou sa nedalo nič robiť – novú som si kúpiť nemohla –, takže som ju aspoň šupla za dvere, kde ju človek neuvidí hneď, ako prekročí prah. Kto by si kedysi pomyslel, že som taká tvorivá? Výsledok presne zodpovedal mojim predstavám a ja som z neho bola nadšená. Bol to môj súkromný priestor. Dokonca som si dala aj rígeľ na dvere, teda až úplne hore, aby si to nikto nevšimol, ale mama si to vďaka svojmu vnútornému materskému radaru všimla skoro okamžite. Sľúbila som jej, že na noc sa zamykať nikdy nebudem, namojdušu prisahám, takže rígeľ mohol zostať. Samozrejme, že som sa zamykala, no mama na to neprišla.

Ako vždy po príchode do izby som najskôr pustila cédečko, stiahla som žalúzie a rozsvietila lampičku na nočnom stolíku. (Luster som vôbec nepoužívala, mala som radšej, keď niektoré veci zostali pekne v šere. To znie intelektuálsky, pravda?) Potom som zo seba zhodila školské oblečenie a nahradila ho legínsami a óóóbrovským pulóvrom. Úľava. Práve keď som sa hodila na posteľ, aby som chvíľu hľadela do stropu, na dvere zaklopala Saša a strčila hlavu do izby.

„Ashy, počítač je voľný,“ zavrčala. Len pre informáciu: oslovenie Ashy nenávidím.

Vyskočila som z postele a vyšla som za ňou na chodbu. „Takže už odchádzaš?“ nadhodila som. Zavrtela hlavou a plavý vrkoč sa jej neposlušne rozhojdal.

„Na večeru som priniesla dusené kurča so zeleninou. Napadlo mi, že mama si potrebuje trochu oddýchnuť, vieš? Niečo mi vraví, že odkedy som preč, nikto jej tu veľmi nepomáha.“

Opäť som vyplazila jazyk jej chrbátu. „Aha, hm. Nerada ti do toho hovorím, ale v pondelok mávame vždy pizzu. Myslím na večeru.“

Saša pokrčila plecami. „Vždy? A nie je to jedno? Veď ťa nezabije, keď si jeden pondelok dáš poriadne domáce jedlo.“

„Chcem tým povedať,“ precedila som cez zaťaté zuby, „že mama nijakú pomoc nepotrebuje, pretože dvojminútová telefonická objednávka pizze nie je drina, jasné?“

„Keď myslíš,“ zaspievala Saša a ladne zbehla na prízemie, dokonale upravené nechty jej zľahka kĺzali po zábradlí. Nahnevane – a ticho – som za ňou zavrčala, ale to už zmizla v kuchyni, aby splnila svoj dnešný dobrý skutok vydarenej dcéry. Nato som bleskovo zakormidlovala do obývačky, kde som ťukla do klávesy, aby som prebudila monitor, a bleskovo som sa prihlásila na facebook. Žalúdok mi urobil menší kotrmelec, pretože Dylan si ma medzi priateľov vážne pridal! Jupí!!! Rýchlo, rýchlo som odoslala bleskovú odpoveď. Keď hovorím rýchlo a odoslala, tak to znamená, že som sa desať minút mučila nad tým najsprávnejším výberom slov, aby to vyzeralo, že tých pár slov som fakt len tak napochytro napísala. Výsledok vyzeral takto: Ahoj, som rada, že som ťa spoznala. Detaily vianočného večierka: so, 3. dec. vo futbalovom klube na Bishop Lane. Myslím, že sa tam schádzajú aj skauti, poznáš to, ak si s nimi mal niečo spoločné. Maj sa. Ashley.

Uf, len keby ma prestalo od strachu pichať v boku. Dobre, toto vydržím. Zavrela som oči a klikla som na Poslať skôr, ako by som si to rozmyslela. Keď som sa pozrela na Dylanov profil, pochopila som, že sa toho veľa nedozviem. Nijaký aktualizovaný status ani odkazy, čo by stáli za reč. Ani ja však nevytáram na facebooku všetko. Bolo fajn dozvedieť sa, že má podobný prístup. Napriek tomu som klikla na info, len zo zvedavosti, chápete, a takmer som sa hlasno rozosmiala, lebo som zistila, že jeho obľúbená hudba, filmy a televízne programy sú takmer identické s mojím zoznamom. Človek si jednoducho musel vážiť heterosexuálneho chlapca, ktorý má odvahu prezradiť celému svetu, že medzi jeho najobľúbenejšie filmy patrí Čarodejník z krajiny Oz (a kým sa v tom začnete trochu rýpať, tak som vedela, že nie je gej, pretože Donna sa na to opýtala Marva), a tiež som nepoznala nikoho iného, kto tak žerie Question Time na BBC (hoci pre niekoho to môže byť prehnane intelektuálne).

Vzrušená som otvorila e-maily a mrkla na svoje správy. Odpovedala mi aj šéfredaktorka z miestnych novín. Páni, zrazu ma všetci majú radi! Napísala mi, že jej asistentka sa spojila s tou starou paňou, ktorú vraj poteší, ak sa s ňou skontaktujem. Super! No, nič sa nemá odkladať, carpe diem a toto všetko. Siahla som po mobile a vyťukala telefónne číslo starej panej.

„Dobrý deň, pri telefóne Bridget Harperová.“ Prisahám, že mala ten najsnobskejší hlas, aký som kedy počula. Pokojne by si v tomto mohla strihnúť duel s kráľovnou.

Odkašľala som si: „Ehm, dobrý deň, volám sa Ashley. Myslím, že šéfredaktorka tunajších…“

Pani mi skočila do reči. „No áno, dobrý deň. Ty by si chcela so mnou urobiť rozhovor o vojne pre školský projekt?“

Páni, nijaké zdvorilostné frázy. Určite mala okolo deväťdesiat, ale podľa hlasu by som jej hádala o tridsať rokov menej.

„Áno, ak by vám to neprekážalo.“

„Kdeže, bude to príjemná zmena. Televízny program ma už vôbec nebaví.“

Sláva! Dohodla som si návštevu u starej panej doma („Predpokladám správne, že nie si sekerová vrahyňa, dievčatko?“) o dva dni po vyučovaní a potom som telefonát rýchlo ukončila, pretože – pink! – mi prišla odpoveď od Dylana.

Hmm. Bol taký nedočkavý, alebo len jednoducho nič neodkladá na neskôr? Klikla som na jeho správu a srdce sa mi doslova triaslo.

Určite prídem!

A práve toto, ľudkovia, dokazuje, že ide o čaro. Vzrušená a s mravčením v bruchu som poslala Donne esemesku: Hadaj, kto mi prave pise na fb?

Donna nesklamala a o necelé tri sekundy už volala. „Hovorila som ti, že sa mu páčiš!“

Vypla som počítač a vybehla naspäť do svojej izby. Hodila som sa na posteľ, ale dlho som to nevydržala. Zase som vyskočila a prechádzala som sa sem a tam. „Upokoj sa. Jednoducho len potvrdil, že príde na večierok. Možno sa mu páčiš ty.“

Donna len pohŕdavo sykla. „Prestaň. Dobre vieš, že to nie je pravda.“

„No, nebudem si zatiaľ robiť nádeje, kamarátka, ale aj tak je to bod pre mňa.“

„Gratulujem,“ zasmiala sa. „A čo presne ti napísal?“ Tárali sme celých dvadsať minút a zo všetkých strán sme pretriasali moje citové zmätky a chaos, čo sa mi mlel v duši, kým sa nevrátila mama a nezavolala ma na večeru. Všetko bolo fakt super.

„Vyzerá to výborne, Saška,“ prehodila mama, keď vybrala taniere zo skrinky. Posadila som sa k stolu stratená vo svojom vlastnom Dylanosvete, kým Frankie zostávala vo svojom osobnom vesmíre a snažila sa uvidieť sa na dne svojho pohára alebo niečo také.

„Len sa posaď, mami,“ napomenula ju Saša. „Dnešnú večeru mám na starosti ja. Ty jednoducho odpočívaj.“ Z chladničky vybrala fľašu bieleho vína a podala mi ju. „Ashley, nalej mame.“

„Prosím?“

Vyvrátila oči dohora. „Prosím.“

Uškrnula som sa a naplnila som pohár. Nič mi nemohlo pokaziť náladu.

„To kura pochádza z biofarmy niekoľko kilometrov od nás,“ rozprávala Saša dôležito, keď si k nám prisadla. „Zeleninu som kúpila na farmárskom trhu.“

„A čo ryža?“ opýtala som sa a pritom som zo svojej porcie starostlivo lovila všetky huby. Pripomínajú mi hnusné slimáky. „Tú vypestovala komunita slepých a zmrzačených lesbičiek?“

„Nie, kúpila som ju vo Waitrose,“ vysvetlila Saša bez štipky irónie. Nadvihla som obočie a snažila som sa zachytiť Frankin pohľad, ale tá podozrievavo skúmala obsah svojho taniera. S výnimkou húb, kačice a stopkového zeleru jem vlastne všetko, ale Frankie nie. Zaujímalo ju, čo má na tanieri, a delila to podľa druhu. Hoci aj chlieb so šunkou musela rozdeliť na chlieb a šunku – dve veci vedľa seba, nie na sebe. Dusené mäso so zeleninou bolo pre moju mladšiu sestru hotové peklo.

„Ummmmmm,“ vzdychla si mama a blažene sa pozrela do stropu, akoby hlt kuraťa na zelenine pre ňu znamenal najvyšší stupeň rozkoše. Možno aj znamenal. Už dosť dlho nemala nijakého priateľa.

Nabrala som si vrchovatú vidličku. „Áno, naozaj je to dobré.“ Medzi nami, dobré to bolo.

„Vyzerá to tak, že ma v práci povýšia,“ povedala Saša tónom, ako že sa snaží o normálnu konverzáciu, aj keď v skutočnosti sa normálne detinsky vyťahuje. „Náš vedúci odchádza do jednej z našich londýnskych pobočiek… Jasné, že vo firme nie som veľmi dlho, ale výsledky mám rovnako dobré ako ostatní, tak prečo by som nemala mať šancu?“

Saša pracovala ako realitná agentka. O tom nemôžem povedať nič iné než: zííííív.

„Tak to je fajn, Saška,“ žiarila mama. „S Tobym vám to ide naozaj skvele.“

Saša s úsmevom prikývla a prehltla. „No, vlastne, Toby má tento rok na Vianoce dostať vážne veľkú odmenu. Už sa nemôžem dočkať!“ pomädlila si ruky. „A potom sa k nám nasťahuje nová kuchynská linka.“

Takto väčšinou dopadne stolovanie so Sašou. Ja a Frankie sa k slovu dostaneme len výnimočne a v tomto bode diskusie vždy tak veľmi trpím, že mávam chuť prepichnúť si ruku vidličkou, aby som novou bolesťou prebila tú starú bolesť v mozgu zmučenom Sašinými táraninami. No nie dnes. Dnes som sa utápala v myšlienkach na Dylana. Kým Saša trepala svoje hlúposti, postavila som si Dylana na prehliadkové mólo a tam som ho nechala producírovať sa – nahého! Tralala.

A tú krásnu vnútornú pohodu som si odniesla aj na druhý deň do školy, kde vládla jednoznačná eufória, akoby niekto stlačil nejaké neviditeľné vesmírne tlačidlo a – bum! – razom vypukla slávnostná atmosféra. Alebo to možno odštartoval ten prejav na rannom zhromaždení, kde nám prečítali zoznam všetkých vianočných hlúpostí, ktoré škola naplánovala. To je fuk. Jednoducho všetci boli predvianočne veselí. Medzi kamarátmi (čo sme my) sa pretriasal Ollieho blížiaci sa vianočný večierok a po škole nás tam Ollie zaviedol na prehliadku.

Normálne by sme šli autobusom, ale to bolo ešte pred problémom s Ianom. Aby som vám to vysvetlila, bol to vodič autobusu, s ktorým som raz absolvovala štyridsaťpäťminútovku. Niekoľko rokov som ho aspoň raz týždenne stretávala a od samého začiatku sa mi páčil – nebol oveľa starší než ja – a zvyčajne sme si vymenili nejakú vtipnú poznámku. No a raz sme sa dali do reči, keď som šla navštíviť Donnu, a on to na mňa vyskúšal. Vtedy som si v duchu povedala carpe diem a šla som do toho. Áno, bolo to fajn, ale tým sa to pre mňa skončilo. Nanešťastie, on si to predstavoval inak a začal ma bombardovať esemeskami a špehoval ma na facebooku. Ktovie, ako sa mu podarilo zohnať moje číslo na mobil.

Autobusom som necestovala už niekoľko mesiacov, aby som oňho náhodou nezakopla – aj moji kamaráti sa museli vyhýbať jeho zvyčajným trasám, pretože sa ich na mňa vždy vypytoval. Som skrátka magnet na gaunerov.

A tak sme šli za Olliem a Jackom – ktorému sa podarilo prenajať klubovňu za prijateľnú cenu, lebo hral v jednom z futbalových tímov, ktoré klubovňu využívali. Tí dvaja pred nami pochodovali s výrazom nadradenosti, akoby boli milionárski synáčikovia, čo preskúmavajú nočné kluby, a nie len dvaja normálni študenti maturitného ročníka s kľúčom od búdy futbalových nadšencov.

„Vôbec nič nám nevnucuje, pravda?“ zahučala som tlmene po Ollieho desaťminútovej prednáške o kladoch a nádherách futbalovej klubovne, akoby to bol nejaký vychýrený kabaret Moulin Rouge.

„No jasné,“ prikývla Sára. „Nikto predsa nečaká, že to tam bude elegantné a moderné, chápeš, s obrovskými obrazovkami na stenách a chlpatými megakobercami.“ Overila si, či nás Ollie počuje, ale ten bol zabraný do rozhovoru s Jackom. „Čo ak to tam smrdí ako v chlapčenských šatniach?“

Žmurkla som na ňu. „Ty s tým máš skúsenosti, pravda?“

„No jasné, my so Shattockom to najradšej robíme medzi prepotenými dresmi,“ potvrdila mi Sára s úplne vážnym výrazom na tvári.

„Fuj, Sára!“ Shattock bol mohutný a chlpatý učiteľ telesnej a na hodinu rád chodil v šortkách. Myslím v priliehavých šortkách. Nebol ani sadistický, ani sexistický, ani inak úchylný, ako sa traduje o ostatných telocvikároch, no bol to ten najnepríťažlivejší muž, akého som kedy poznala. A to vrátane čiernej ovce našej rodiny, ktorou je strýko Nige s potetovanou tvárou a riedkymi zubmi.

Nečakane sme zastavili pri nízkej tehlovej barabizni s plechovou strechou. Takže s prepychom sme si nemuseli robiť starosti. Jack odomkol a všetci sme sa napchali dovnútra.

Ocitli sme sa vo veľkej obdĺžnikovej miestnosti so zošliapanou drevenou podlahou, s barom pri jednej stene a dosť veľkým priestorom na tancovanie. Steny boli zažltnuté, s tmavšími fľakmi, domyslela som si, že takto to dopadne, keď sa smie vnútri fajčiť. Nikde sme nevideli nijaký televízor so športovými kanálmi. Vyzeralo to tam dosť ošumelo, a keď človek nedýchal zo všetkých síl, smrdelo to tam len málo, ale inak to bolo v pohode.

„Naozaj dobré!“ ocenila som. Jedna strana miestnosti bola sklenená od podlahy až po strop a cez okná sa dalo dovidieť na more a svetlá prístavu, blikajúce v diaľke.