TRILER:
DOTYK SMRTI

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Zradný anjel

Triler: V znamení vážky

Triler: Výkrik do tmy

Tamina Berger

Triler: Dotyk smrti – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Photo © Günther Berger

Tamina Berger sa narodila v roku 1969. Písať začala skoro – a vždy mala rada najmä detektívky a trilery. Okrem písania sa venuje práci s deťmi a mladistvými. So svojou rodinou žije v Dolnom Rakúsku. Dotyk smrti je jej prvý triler pre mládež.

Prológ

J úlia sa ustavične obzerala cez plece. Prečo sa nepobrala domov o hodinu skôr, kým ešte bolo svetlo? Prečo niekoho nepoprosila, aby ju odprevadil? Zrazu sa mykla, lebo kdesi za sebou čosi začula. V panike sa otočila, ale nič nevidela. Samozrejme. Možno to bol iba konár, z ktorého spadol sneh. Alebo vták. Prípadne vietor šelestiaci v korunách stromov. Pridala do kroku a potlačila nutkanie pusti ť sa do behu. Už bol najvyšší čas, aby sa konečne prestala dať ovládať strachom. Svoj život musí znovu dostať pod kontrolu.

Nič tam nie je, snažila sa dodať si odvahu. Musí premôcť des, ktorý ju ochromuje, ovláda každý jej krok, predpisuje jej, kedy a s kým má ísť domov, strach, ktorý jej nedovolí spať, lebo si dáva pozor na každý zvuk, na akýkoľvek šramot. Takto žiť nechcela. Strach ju však vytrvalo sprevádzal a  šepkal jej: Je tma a  široko-ďaleko niet ani vtáčika, ani letáčika .

Ibaže mama po ňu nemohla vždy prísť. Júlia potlačila nutkanie rozbehnúť sa naspäť k bloku domov a predsa len jej zatelefonovať. Nie, nie a ešte raz nie! Zvládnem to sama, povzbudzovala sa. Na posledy sa obzrela. Vidíš, nikto tam nie je, upokojovala sa. O chvíľu budem na autobusovej zastávke, tam sú lampy, svetlo, pravdepodobne tam budú čakať ľudia, nič sa mi nemôže stať.

Zrazu vedľa nej zastavilo auto.

Júlia sa mykla, no keď zbadala vodiča, uľahčene si vydýchla.

„Naskoč, zveziem ťa. Ideš predsa do Kleinhardstettenu, však?“ spýtal sa.

Júlia pocítila úľavu. Vďačne prikývla. Rozhodnutie zvládnuť cestu domov bez cudzej pomoci jej zrazu pripadalo nesmierne smelé a hlúpe. Čo si tým vlastne chcela dokázať? Aj zajtra je predsa deň. Svoj strach prekoná zajtra. Odíde za svetla, nedá sa zdržiavať ako dnes. Koniec koncov, ani teraz by sa nenechala odhovoriť od svojho úmyslu, keby sa jej nenaskytla možnosť zvezenia. Ešte to síce nebolo víťazstvo nad neviditeľným nepriateľom, no predsa len mala dôvod byť na seba hrdá.

„Ďakujem,“ povedala. „Som rada, že nebudem musieť čakať na autobus, lebo je dosť zima.“

„Áno, je. Udivuje ma, že si sa vôbec vydala na cestu sama po tom… čo sa stalo naposledy. Vari sa nebojíš?“

Bojím , chcela odvetiť Júlia. Áno, strach sedí vo mne, všade ma sprevádza. Rozpráva sa so mnou, zviera ma – do toho však nikomu nič nie je. Musím sa so svojím strachom vyrovnať sama, ignorovať ho, čeliť mu, potom to prejde. Preto povedala: „Nie. Veď život ide ďalej. Nemôžem predsa večne trčať doma.“

Júlia veľmi dobre vedela, že dôvod jej strachu nie je v okolitom svete. To, čo ju desí, sa uhniezdilo v ich dome, sedáva s  ňou a  s mamou pri raňajkách, usmieva sa, a nikto okrem nej to nevidí. Nikomu o svojom podozrení nepovedala, pretože by jej tak či tak nikto neveril. Ani ona tomu nemohla uveriť. Doktor Sebastián Mechat, praktický lekár a jej otec, je Melissin vrah.

1. kapitola

S koro som nevládala otvoriť oči, v krku som mala sucho a bolel ma. Cítila som, ako sa mi vlhké tričko lepí na kožu. Triasla som sa od zimy. Na nočnom stolíku stála šálka. Siahla som po nej, ale zistila som, že je prázdna.

Cesta od postele k oknu bola jedno veľké utrpenie, no navzdory chladu som musela vyvetrať. Aspoň na chvíľu. Mala som pocit, že sa udusím – a nespôsobila to tá hlúpa chrípka, ktorá ma úplne vyradila. Keď som zostala doma dlhšie ako niekoľko hodín, mala som občas pocit, že nemám dostatok vzduchu.

Nohy sa mi lepili k podlahe a na stehnách mi naskočili zimomriavky. Rýchlo si prinesiem niečo na pitie a potom zase zaleziem do postele.

Na gauči v obývačke sedela alebo vlastne skôr ležala Corinna, moja mladšia sestra. Vedľa nej ležal chalan, ktorého som ešte nikdy nevidela. Zdalo sa mi, že má ruky úplne všade.

Obaja boli zrejme príliš zaneprázdnení na to, aby si ma všimli. V návale zlosti som zabudla, ako zle sa cítim. Troma krokmi som bola pri ich prepletených telách a drsne som buchla chalana do chrbta.

„Au!“ zvolal a pustil Corinnu, ktorá sa rýchlo pokúšala upraviť si šaty.

„Volám sa Theresa a som Corinnina šialená sestra. Pustili ma na priepustku z kliniky.“

Chalan vyvalil oči. Zrejme mi naozaj uveril, že som prišla z blázinca, podľa všetkého som vyzerala fakt šialene. Bolo mi to však srdečne jedno, len nech láskavo nechá moju sestričku na pokoji. Veď má iba štrnásť! Je primladá na veci, pri ktorých som ju práve pristihla.

„Z kli… kliniky?“ Hlas mu preskakoval. Čo na ňom Corinna vidí? Vyzerá, akoby ešte potreboval plienky.

„Žiaľ, nemôžem zostať doma navždy. Lekári ma pustia, až keď sa odnaučím odrezávať prsty chalanom, ktorí mi obchytkávajú sestru.“

Nečakajúc na odpoveď, otočila som sa a kráčala som do kuchyne. Počas mojej chrípky v nej zrejme nikto neupratoval. Našťastie mi zatiaľ bude stačiť čaj, viac by som do seba tak či tak nedostala. Napustila som do čajníka vodu a postavila som ho na sporák. Z obývačky ku mne doliehali útržky slov, potom buchli vchodové dvere a do kuchyne vbehla Corinna. Oči jej blčali hnevom.

„Preskočilo ti? Čo to malo znamenať?“ jačala.

„Šaliem z horúčky. Ktovie, čo všetko by sa stalo, keby som vás nebola prerušila.“

Corinna sa uškrnula. „No a? Tima milujem. A teraz ho už asi nikdy neuvidím. Naozaj musíš vždy všetko pokaziť?“ Po lícach sa jej skotúľalo niekoľko sĺz.

Ak je Tim naozaj tým, za koho ho moja sestra považuje, určite sa tu ešte ukáže – šialená sestra sem, šialená sestra tam. Corinna zatiaľ nepochopila, akú obrovskú láskavosť som jej práve preukázala, ale raz mi za to bude vďačná.

Čajník zapískal. Zložila som ho zo sporáka a  hľadala som miesto, kam ho postavím, no všade bolo plno použitého riadu, šálok a  pohárov.

Zrazu akoby mi z tela vyprchala všetka energia. Roztriasli sa mi najprv nohy, potom aj ruky. Už som nemohla udržať čajník ani o sekundu dlhšie, a tak som ho rýchlo postavila naspäť na sporák. Horúca voda vystrekla na platňu.

„Naozaj sa necítim dobre. Uprac kuchyňu. Už ma nebaví robiť tu upratovačku. Som… chorá.“ Aj môj hlas znel slabo. Potrebovala som ísť do postele. Okamžite.

Prv než som však došla k dverám, Corinna za mnou zavolala: „Ty mi nemáš čo rozkazovať! Nie si moja mama!“

Nie, to nie som. Som iba o tri roky staršia sestra, ktorá si robí starosti, aby sa Corinna nevydala rovnakou cestou ako mama.

S  úľakom som sa prebrala z   ľahkého spánku. V  prvej chvíli som nevedela, kde som. Vtom som si všimla Corinnu. V ruke držala hrnček s  čajom, z  ktorého stúpala para. Druhou rukou mi podávala bielu tabletku. Aspirín.

„Ďakujem,“ zachripela som, keď som sa s námahou posadila, aby som mohla liek prehltnú ť.

Corinna mi napchala za chrbát vankúš a posadila sa na hranu postele. „Mrzí ma, že som na teba predtým kričala. Urobila som ti čaj.“

Našťastie, Corinna sa nehnevá, že som jej Tima alebo Toma, či ako sa vlastne volal, odohnala. Nechcela som byť vždy tá rozumná, ale často som nemala inú možnosť.

„Upratala som kuchyňu. Chcela som ti urobiť aj niečo na jedenie, no nemáme chlieb,“ dodala.

„V skrini je knäckebrot. Aj v mrazničke určite niečo nájdeš. Ja nie som hladná. Som iba smädná,“ povedala som.

„Ani ja nie som hladná,“ tvrdila Corinna.

Ľahla si ku mne a  objala ma. Pohladila ma po spotených vlasoch, odhrnula mi ich z tváre. Zavrela som oči, už zase som bola ospalá. V tomto okamihu bol svet úplne v poriadku. Presne taký, aký mal byť.

Keď som sa znovu prebudila, telo som mala ešte vždy horúce, ale aspoň mi pripadalo, že zase dokážem jasne myslieť. Liek mi pomohol. Koľko je vlastne hodín? Teplota mi určite opäť stúpne, no momentálne mi bolo lepšie. Vankúš páchol octom a chorobou. Aj ja. Musím si prezliecť posteľ. V tomto by som dlhšie ležať nedokázala.

Musela som si urobiť dve prestávky, lebo všetko sa so mnou točilo. Neznášam, keď som chorá. Cítila som sa bezmocná ako malé dieťa.

Kúpeľňu budem musieť upratať, na zrkadle a na umývadle boli stopy po vodnom kameni a striekance od zubnej pasty. No nie teraz. Aspoňže v skrini ležal posledný čistý uterák. Vybrala som ho a prevesila cez sprchovací kút. Ani o bielizeň som sa vo svojom stave nedokázala postarať. Možno zajtra. Pretiahla som si tričko cez hlavu, vošla som do sprchy a pustila vodu. Krásne horúcu. Kedysi som počula, že človek sa nemá sprchovať horúcou vodou, keď má horúčku, robilo mi to však dobre. Na dlaždiciach a na zrkadle sa začala zrážať para. Namydlila som sa a umyla som si vlasy. Neviem, či to bol dobrý nápad. Mokré vlasy pri chrípke a horúčke… Na tom však nezáležalo. Čo najdôkladnej šie som si osušila hlavu a  potom som si osušku ovinula okolo tela. S naším starým fénom a pri mojej dĺžke vlasov bude trvať celú večnosť, kým si ich vysuším, ale čo iné mi ostáva?

Ešte som sa fénovala, keď niekto otvoril vchodové dvere a hodil topánky k stene. Moja prvá myšlienka patrila Corinne. Že by sa vykradla z bytu, kým som spala? Prisahala mi predsa, že o deviatej bude doma. Keď som začula rámus, vedela som, že to nie je sestra. Tá by sa snažila byť potichu. Znamená to, že sa vrátila mama.

Načúvala som, či nezachytím hovor alebo smiech, no okrem neistých krokov som nezačula nič. Aspoň prišla sama. V duchu som sa pripravila na to, čo príde, hoci som vedela, že skutočnosť zväčša prekoná moje očakávanie.

Mama sa vpotácala do kúpeľne, prešla okolo mňa a sadla si na záchod. Vyzerala hrozne. Opotrebovane, opito. Skôr na päťdesiat ako na tridsaťpäť rokov.

Keď som mala dobrý deň, pokúšala som sa pre ňu nájsť pochopenie. Nemala to v  živote ľahké. Otehotnela v   šestnástich, prvé dieťa mala v  sedemnástich – mňa. Od môjho otca nedostala vôbec nič, ja som ho ani nepoznala. Úprimne povedané, ani som ho netúžila poznať. Musí to byť poriadny hlupák, keď sa vykašľal na tehotnú priateľku!

Napriek tomu to mama dlho zvládala. Nikdy sme nemali peňazí nazvyš, ale mne to neprekážalo. Trávili sme spolu veľa času, chodili sme do parku a na detské ihriská, piekli sme vafle a bábovky.

Teraz sa ma ani nespýta, ako mi je, a to sme sa dva dni nevideli.

Vypla som fén a oznámila som jej: „Nemáme tu nič na jedenie.“ Dúfala som, že to k nej prenikne, a zároveň som vedela, že dúfam márne, lebo v tomto stave je mame všetko jedno.

Naozaj si len natiahla nohavičky, zabudla spláchnuť a bez slova sa vypotácala z kúpeľne.

Keď som namiesto nej splachovala, bolo mi do plaču. Zlostne som si utrela slzy. Nenávidela som sa za to, že som ešte vždy sklamaná, že ešte stále dúfam… Ani mi neodpovedala!

Neskôr som ležala v posteli s otvorenými očami. Teplota mi zase stúpla. Drkotali mi zuby, cítila som sa mizerne. Mala som slzy na krajíčku a uvažovala som, či je to chorobou, alebo nenávisťou k mame. Možno som sa vôbec nemala sprchovať.

Otočila som sa na bok a zaborila tvár do čerstvo prezlečeného vankúša. Voňal po aviváži, letnou lúkou a sviežosťou. Zimnica sa zhoršila, moje zuby mohli konkurovať víreniu bubna. Čo najpevnejšie som sa zavinula do deky. Aspirín mi poobede pomohol, ale vstať a  ísť si po ďalšiu tabletku som považovala za nemožné. Bolo to však márne. Takto určite nezaspím. Vyhrabala som sa teda von. Aké to bolo krásne, keď ma mama v  noci držala za ruku a robila mi octové zábaly proti horúčke. Nenávidela som tie zá baly, celá izba po nich páchla, ale teraz som si priala, aby sa tie časy vrátili. Všetko by som znášala bez reptania, len keby sa o mňa starala.

Cesta do kúpeľne mi pripadala nekonečne dlhá. Musela som sa opierať o stenu, aby som udržala rovnováhu. V  škatuľke boli ešte dve tabletky. Jednu som si dala do úst. Nabrala som si vodu do dlane, pre hltla aspirín a zapila ho. Napriek tomu som mala pocit, akoby mi zostal v hrdle. Do téglika na zubné kefky som napusti la vodu a odniesla som si ho s poslednou tabletkou do izby.

Pripadalo mi ako celá večnosť, kým liek začal pôsobiť a zimnica ustúpila. Potom sa mi oči konečne zavreli od vyčerpania.

2. kapitola

K eď som na druhý deň ráno vstala z postele, všetko sa so mnou točilo. Hoci mi ešte nebolo úplne dobre, cítila som sa oveľa lepšie ako v predchádzajúci večer. Napriek tomu som pociťovala nevoľnosť. Zaťala som zuby. Nesmieš omdlieť , pomyslela som si. Musíš sa hýbať, potom to bude lepšie.

Pocit závratu zmizol. Žalúdok sa mi zvieral od hladu. Už dva dni som nič nejedla. Knäckebrot mi bude musieť stačiť. V duchu som videla čerstvé rožky s maslom a s džemom. Takmer som pečivo cítila na jazyku. Sliny sa mi zbiehali.

Šla som do kuchyne postaviť vodu na čaj. Vo dverách som však zarazene zastala. Vari som si ten včerajší neporiadok iba nahovárala? Corinna sedela pri stole a  usmievala sa na mňa. Kuchyňa bola uprataná a  čistá. Pred mojou sestrou stál košík na chlieb a  v  ňom ležalo päť rožkov. Prestrela pre tri osoby. Na sporáku sa v hrnci varili tri vajíčka, z   čajníka sa dymilo.

„Asi sa musím vrátiť do postele, lebo toto sa mi určite sníva.“ Odľahlo mi, keď som si uvedomila, že môj hlas znie skoro normálne.

Corinna sa na mňa široko usmiala. „Sadni si. Povedala som si, že by som ťa mala trošku rozmaznávať.“

Podišla som k sestre, objala som ju a pobozkala na temeno hlavy. „Ďakujem! Si tá najlepšia sestra na svete.“

Corinna sa o mňa oprela a chvíľu sme tak zotrvali, až náhle vykríkla: „Dočerta! Tie vajíčka budú natvrdo!“ Vyskočila a zložila hrniec zo sporáka.

Posadila som sa a hľadela som na sestru. Zaplavila ma pýcha a láska. Corinna vedela byť poriadna beštia. Bola predčasne dospelá, tvrdohlavá a často nespoľahlivá. No v okamihoch, ako bol tento, som ju milovala.

Vajíčka boli už naozaj natvrdo, ale to ani jednej z nás neprekážalo. Naraňajkovali sme sa dosýta. Potom Corinna bez slova odložila nepotrebný tretí tanier do skrine. Usilovala sa nedať najavo sklamanie, no bola som si istá, že ju to trápi rovnako ako mňa.

Cítila som sa dosť silná, aby som sa postarala o bielizeň. Corinna odišla do svojej izby počúvať hudbu. Vzápätí začali cez zavreté dvere tlmene dunieť basy. Čo ak to zobudí mamu? No a  čo! Už si ani nepamätám, kedy s  nami naposledy raňajkovala. Dokonca aj na Deň matiek zostala v posteli až do poobedia s tým, že ju bolí hlava.

Viem presne, z  čoho ju bolela.

Kôš so špinavou bielizňou doslova pretekal. Najprv rifle, až po nich veci, ktoré treba vyvárať. Vzala som nohavice, najskôr som ich prezrela a potom napchala do práčky. Mama často nechávala vo vreckách peniaze. Už som ich takto našla dosť veľa. Našťastie, lebo inak by som nemala za čo nakúpiť.

V jednom vrecku Corinniných nohavíc som našla dva miniatúrne tampóny a pokrčený lístok s telefónnym číslom. V maminých rifliach bolo zopár drobných a desaťeurová bankovka. Z vrecka svojich nohavíc som vylovila mobil. Baterku mal vybitú, bol vypnutý. Už predvčerom večer mi bolo tak zle, že som nohavice jednoducho hodila na zem.

V izbe som do mobilu strčila nabíjačku. Zapnúť sa dal až po niekoľkých minútach. Konečne zaznel úvodný signál. Dostala som niekoľko správ. Štyri esemesky a dvanásť zmeškaných hovo rov. Chvíľu som nevedela, komu patrí číslo, z ktorého mi niekto volal dokonca desať ráz, naposledy ráno, keď som s Corinnou raňajkovala. Potom mi to však predsa len došlo. Prečo mi Júlia volá z pevnej linky, keď inokedy vždy používa mobil?

Vyťukala som jej číslo. Zvonilo to, no Júlia nedvíhala. Nakoniec som jej nechala odkaz, že mi má zavolať. Potom som to skúsila na pevnú linku, ale mali obsadené.

Zvláštne. Nikdy nebolo ťažké dovolať sa jej. Dalo by sa povedať, že je so svojím mobilom zrastená. Určite sa odo mňa nakazila a tiež leží v posteli. Vôbec by som sa tomu nečudovala. Znovu som vytočila číslo. Ozvala sa pani Mechatová.

„Theresa, vďaka bohu! Prosím ťa, povedz mi, že Júlia je u teba,“ vyhŕkla celá bez dychu.

Keď som postrehla paniku v jej hlase, stiahol sa mi žalúdok.

„Nie. Tu nie je. Čo sa stalo?“

„Včera večer neprišla domov. Veľmi sa bojím, že sa jej niečo stalo… Predsa by zavolala! Vždy to robila, aby som ju mohla vyzdvihnúť. Prečo jednoducho nezavolala?“

„Možno mala vybitý mobil. Alebo sa s niekým zoznámila,“ povedala som, aby som upokojila pani Mechatovú. Zároveň som si však uvedomovala, ako hlúpo to znie. Júlia nebola taká, neprenocovala by len tak u niekoho bez toho, aby o sebe dala vedieť.

Mimovoľne sa mi vybavili novinové titulky z posledných týždňov: Mŕtve dievča nájdené na poli! To dievča nebolo oveľa staršie než ja. Melissa S. zamrzla! Nie, Melissa Schikolová len tak nezamrzla. Spáchala samovraždu. Okrem toho, Melissa a Júlia nemali nič spoločné. Potlačila som obraz Melissy, ktorý sa mi silou-mocou snažil uhniezdiť v hlave. Žijeme v malej obci. Aká je pravdepodobnosť, že v priebehu niekoľkých týždňov sa niečo stane hneď dvom dievčatám? Jedna k miliónu? Určite bude všet ko v poriadku!

Odkašľala som si. „Možno je u Jennifer alebo u Sandry.“ Jennifer bola Júliina druhá najlepšia priateľka. Možno chcela mať Júlia len chvíľu pokoj. Priveľká starostlivosť rodičov jej v poslednom čase poriadne liezla na nervy. Nie div, že už to dlhšie nevydržala. Odo dňa, čo našla Melissinu mŕtvolu, sa jej na to všetci v  škole vypytovali. Aj rodičia ju v  jednom kuse obťažovali svojimi starosťa mi. Júlia sa čoraz väčšmi uzatvárala do seba. Aj predo mnou. Musela som preglgnú ť. Možno si len chcela niekam vyraziť.

Napriek tomu som v hĺbke duše vedela, že navzdory všetkému by Júlia o seba dala vedieť. U Mechatovcov to bolo inak ako u nás. Tam si všetci vraveli, kam idú a kedy sa asi vrátia. Tam sa človek ohlásil, keď bolo jasné, že sa zdrží dlhšie, ako plánoval. Tam si robili starosti, keď niekto meškal bez toho, aby zavolal.

„Už som im telefonovala. Netuším, kde by mohla byť. Včera večer bola v Grätzeli. Volala mi, že nemusím ísť po ňu, lebo sa trochu zdrží a domov príde autobusom.“

„Autobusom?“ Sama? Prečo to, preboha, musela podniknúť sama? Prečo nepočkala, až mi bude lepšie, aby som mohla ísť s  ňou? Nevedela som, čo mám urobiť, čo mám povedať. Už som nevedela vôbec nič. Iba to, že Júlia, moja najlepšia priateľka, včera v  noci bez stopy zmizla.

„Áno, vravela, že autobus ide od Grätzelu až k našim vchodovým dverám. Trvala na tom a ja…“ Pani Mechatová vzdychla. „Naozaj ti už nenapadá nikto, koho by som sa mohla spýtať?“

Premohla som sa: „Skúsili ste zavolať Leonovi Thalmayerovi?“

„Leon chodí do toho istého ročníka ako vy, však? Hneď k Thalmayerovcom zatelefonujem. Ďakujem, Theresa. A keby si sa dozvedela niečo o Júlii, tak…“

„… tak sa okamžite ozvem, pravdaže.“

„Ďakujem, Theresa,“ zopakovala pani Mechatová a zavesila.

Leon. Kto iný by mohol vedieť, kde je Júlia? Leon bol čudák, samotár. Pokiaľ som vedela, nemal nijakých priateľov. Aspoň nie v našom ročníku. Spočiatku, keď k nám pred rokom prišiel, mu väčšina spolužiakov závidela, že má vlastný byt, no nadšenie čoskoro pominulo, pretože Leon k sebe nikoho z nás nepozval a dal nám celkom jednoznačne najavo, že svoj byt nedá k dispozícii na nijakú párty.

Leon sa nekamarátil s ostatnými chalanmi, nebalil dievčatá. Cez prestávky postával zásadne sám a sledoval dianie okolo seba. A Júliu.

Pre Júliu bolo typické, že si to nevšimla. Nevšimla si, že nás sleduje na každom kroku, ale ja áno. Keď som sa jej na to raz spýtala, zasmiala sa a vyhlásila, že mám s tými nezmyslami prestať, že Leon je úplne neškodný. Navyše, nikdy ju neoslovil.

„O čo ti ide? Chodíme predsa do rovnakého ročníka, a tak je logické, že sa stretávame na chodbe a na školskom dvore.“ Ešte teraz som počula jej slová.

„A ako je možné, že keď sme v Grätzeli, vždy sa tam objaví aj on? Alebo naposledy v nákupnom centre. Čo tam asi tak robil?“ spýtala som sa. Podľa mňa bol Leon vážne desiv ý. Júlia však mala pravdu. Neoslovil ani ju, ani mňa. V  Grätzeli sedel sám pri stole, popíjal kolu a predstieral, že si číta. A tiež sme bývali v malej diere, kde na seba ľudia v jednom kuse narážajú. Veľa možností na trávenie voľného času tu nebolo. Napriek tomu som bola presvedčená, že nás Leon sleduje. A možno naozaj vedel niečo, čo by Júliinej mame mohlo pomôcť. Pokojne by som sa stavila, že bol v sobotu večer v Grätzeli. Rovnako ako Júlia.

Čo vôbec robila bezo mňa v  Grätzeli? napadlo mi. Prečo, ako vždy od tej udalosti s Melissou, niekomu nezavolala, aby ju vyzdvihol ?

Zlostne som kopla do skrine. Hlúpa Júlia! Bolesť v nohe ma trochu upokojila. Ako mohla len tak zmiznúť? Bez jediného slova! Ak chcela naozaj ujsť, mohla niečo povedať aspoň mne. Sadla som si na posteľ. Potrebovala som premýšľať, ale myšlienky v mojej hlave boli zmätené, akoby niekto zamiešal skladačku s tisíc kúskami a ja som nemala ani poňatia, ako mám do toho chaosu vniesť poriadok.

Začula som, že Corinna vypla hudbu. Rozprávala sa s mamou, ktorej sa zrejme podarilo vstať. Vchodové dvere sa s tupým buchnutím zavreli. Kto odišiel? Bolo mi to jedno.

To buchnutie ma prebralo zo strnulosti. Obliekla som sa za niekoľko minút.

Pravdepodobne sa chystám urobiť veľkú hlúposť. Možno sa z chrípky vyvinie poriadny zápal pľúc alebo niečo ešte horšie. No všetko je lepšie ako tu len tak posedávať, čakať a nič nerobiť.

3. kapitola

J e hlúpe umývať si vlasy, keď má človek horúčku. Ešte hlúpejšie je vydať sa v takom stave von.

Prebojovávala som sa mestečkom so sklonenou hlavou, až som našla ulicu, kde býval Leon. Číslo domu som nevedela, preto som šla od domu k domu, prezerala som zvončeky a dúfala, že niekde objavím jeho meno.

Bolo hrozne zima a medzitým začalo aj snežiť. Sneh som zvyčajne mala rada. Považovala som za fascinujúce, ako sa jedna snehová vločka líši od druhej. Každá z nich bola malé umelecké dielo, niečo jedinečné, skoro ako ľudská DNA alebo ako odtlačok prstu. Zdalo sa mi, že vločky sa na mojich lícach rozpálených ho rúčkou roztápajú rýchlejšie ako inokedy.

Mrzla som, hoci som mala na sebe hrubú bundu a okolo hlavy omotaný šál. Moja akcia bola nezmyselná. Možno Leonovo meno vôbec nenájdem. Ani som si nepremyslela, čo urob ím , ak budem zrazu stáť pre jeho dvermi. Mám zazvoniť a povedať: „Ahoj, nevidel si včera moju kamarátku? Neurobil si jej niečo?“ alebo „Viem, že si Júliu stále pozoroval. Prečo teda nevieš, kde je?“ prípadne ešte lepšie: „Stalking už ti zrejme nestačil – kde držíš Júliu?“

Jednu stranu ulice už som prešla a práve som to chcela vzdať, keď som pri secesnej vile prerobenej na byty konečne objavila vytúženú mosadznú menovku. Thalmayer , stálo na nej ozdobným písmom. Zaváhala som. Potom som však pomyslela na Júliu a stisla som zvonček. Keď bude stáť predo mnou a budem mu hľadieť do očí, iste mi napadne, čo by som mala povedať.

Zazvonila som druhý raz, chvíľu som počkala a potom som zvonček stlačila tretí raz. Na to, že Leon nebude doma, som vo svojom grandióznom pláne nepomyslela. Po líci mi stiekla slza. Čo sa to so mnou deje? Inokedy by mi nebolo hneď do plaču. Smrkla som a zdvihla som hlavu. Sneh dopadajúci na moju rozpálenú tvár bol úžasne chladivý. Cítila som, ako sa roztápa. Za žmurkala som a nechala som slzy bez zábran tiecť.

Rozhliadla som sa. Odtiaľto ku Grätzelu nie je ďaleko. Napriek tomu, že som si veľa nesľubovala od toho, čo sa tam dozviem, chcela som sa o to aspoň pokúsiť. Možno včera večer Júliu niekto videl alebo sa s  ňou rozprával. Okrem toho som si musela niekde sadnúť a  zohriať sa. Nohy som si už necítila, mala som pocit, akoby to boli kusy ľadu.

Zahrejem sa a rozmyslím si, čo budem robiť ďalej. Len zriedka som konala bez premýšľania. Navštíviť Leona bolo spontánne rozhodnutie a videla som, k  čomu viedlo – k  ničomu. Teraz zapojím do hry mozog a budem plánovať. V tom som dobrá. Nenadarmo patrila k mojim obľúbeným predmetom matematika. Dokonca aj pravdepodobnosť, neznáme veličiny, premenné, to všetko sa dá spočítať. Toto však nie je matematický problém. Zmizla moja najlepšia priateľka.

Grätzel bola kaviareň, ktorú navštevovali väčšinou študenti. Nebolo tam vlastne nič zvláštne. Jukebox, biliard, tolerantná majiteľka, ktorá sa nepýta, prečo niektorí študenti trávia dopoludnie u nej a nie v  škole. Nikdy ju nevzrušovalo, že sa tu mládež oblizuje celé popoludnie nad jedinou kolou. Pre niektorých spolužiakov bol Grätzel prakticky druhým domovom. Robili si tu dokonca aj úlohy. Chýbalo tu iba wifi, aby človek mohol surfovať po internete.

Navzdory mizernému počasiu bolo v Grätzeli veľa ľudí. Všade postávali mladí, rozprávali sa a smiali sa. Považovala som to za výsmech. Ako je možné, že sa správajú, ani keby sa vôbec nič nestalo?

Teplo, ktoré panovalo vnútri, mi pripadalo ako rana palicou. Ak som ešte pred chvíľou túžila byť čo najskôr v suchu a utiecť pred chladom, teraz som chcela byť naspäť na ulici. Zhon a teplo na mňa boli priveľa. Vonku bol aspoň pokoj.

Oklepala som si sneh z topánok, zložila som si z hlavy šál a vytriasla ho. Do miestnosti sa rozleteli malé kvapky. Niekoľkí známi ma pozdravili. Zamierila som k baru, kde som objavila prázdnu stoličku. Bola by som radšej, keby sa mi podarilo zohnať stôl kdesi vzadu, ale všetky boli obsadené.

Nie si tu pre potešenie, chceš sa dozvedieť niečo o Júlii! pripomínala som si.

U  šľachovitého čašníka som si objednala zelený čaj s  citrónom a rozhliadla som sa po kaviarni. Bolo tu aj zopár ľudí z nášho stupňa. Skĺzla som z barovej stoličky a pobrala sa k nim.

„Ahoj, Theresa! Už ti je lepšie?“ spýtala sa ma Claudia. Vždy bola hrozne zvedavá. Chodila so mnou a s Júliou do toho istého ročníka a bola to poriadna hus. Teraz mi však mohla byť užitočná. Lena s Fionou, ktoré mala Claudia vždy po boku, sa tiež otočili ku mne. Tie tri boli stále spolu.

„Ide to. Počuj, bola si tu včera?“

Claudia pokrútila hlavou. „Nie, včera som bola s Jenny a Marcom v kine. Prečo?“

„Nevideli ste niekde Júliu?“ spýtala som sa jej verných spoločníčok.

Fiona a Lena pokrútili hlavami.

„Prečo sa pýtaš, Theresa?“ Claudia zdvihla obočie a uškrnula sa. „Vari ste sa pohádali?“ Lena s Fionou sa zachichotali. Najradšej by som ich nechala stáť a  šla preč, ale vzchopila som sa. Vedela som, prečo Claudiu a  jej kamarátky neznášam, no teraz som sa musela ovládnuť – kvôli Júlii.

„Nie, iba ju hľadám. Ona… je preč.“

„Čo to má znamenať, že je preč?“

Claudia nikdy nebola veľmi múdra. O zvyšných dvoch ani nehovorím. Zhlboka som sa nadýchla a pokúsila som sa jej vysvetliť niečo, pre čo nijaké rozumné vysvetlenie neexistovalo. „Preč znamená, že jej mama odvčera nevie, kde je. Volala mi, že Júlia neprišla domov. Nikto nevie, kde môže byť.“

„Ach! Prepáč. Ako som už vravela, nebola som tu. Možno proste len ušla. Odvtedy, ako našla tú mŕtvu, bola nejaká čudná. Úplne iná ako normálne. S nikým sa nebavila.“

Lena a Fiona prikyvovali. Lena sa pokúsila pokrčiť čelo do premýšľavých vrások, čo by ma za iných okolností možno pobavilo.

„Stále na to myslela. Ani ty by si na jej mieste zrejme nereagovala inak. Keby ste sa o nej náhodou niečo dozvedeli… zavolajte mi, prosím.“

„Jasné,“ povedala Claudia nedbanlivo, akoby som ju požiadala, aby mi požičala gumu. Claudia nikdy nič nechápala. A vôbec nie, keď zrazu nešlo o módu alebo módne doplnky.

Od nich sa zrejme nič nedozviem. Pohľadom som zamierila k baru a zistila som, že mi medzitým priniesli čaj. Pretlačila som sa tam. Možno Júliu videl ten chlapík za barovým pultom. Vylovila som z peňaženky fotku, ktorú sme si s Júliou dali urobiť v starom automate. Márne som sa snažila nepozrieť sa na ňu – s tým nápadom prišla Júlia, ja totiž svoje fotografie nenávidím. „Na čiernobielych fotkách vyzerá človek vždy super. No tak poď!“ prehovorila ma nakoniec.

To bolo pred Melissinou smrťou.

Odkašľala som si a podržala som fotografiu čašníkovi pred nosom. „Prepáč, ale nevidel si tu včera moju kamarátku?“

Krútil hlavou, až sa mu jeho rasta vrkôčiky rozleteli na všetky strany. „Nie, včera som nemal službu.“

„Aj tak ďakujem.“

V hlave mi dunela hudba z reproduktorov a  čaj ma naozaj za hrial. Už som sa cítila o čosi lepšie, i keď výsledky môjho pátrania boli zatiaľ viac než nulové. Zamierila som k najbližšiemu stolu, pri ktorom sedeli štyria ľudia. Poznala som ich z videnia, ale nie po mene. „Ahojte. Hľadám svoju kamarátku Júliu Mechatovú. Nevidel ju včera niekto z vás, nerozprávali ste sa s  ňou?“ Tí štyria si ani nedali námahu, aby si fotku lepšie pozreli, len mlčky po krútili hlavami.

Ďalší stôl. Nejaká Stephanie so svojou partiou. Pred rokom prerušila štúdium. Nemali sme spolu veľmi do činenia, jej kamarátky som nepoznala vôbec.

„Ahoj, Stephanie. Hľadám kamarátku. Včera tu bola, no domov sa nevrátila. Nevidela si ju? Alebo tvoji priatelia?“

Stephanie vzala do ruky Júliinu fotku a prezerala si ju, potom pokrútila hlavou a podala ju ďalej.

„Nie, prepáč, ale ja som bola včera celý čas vzadu. Veľmi dobre sa mi darilo v biliarde. Carla mi musela platiť jeden drink za druhým.“ Usmiala sa na dievčinu sediacu vedľa nej, ktorá ju priateľsky štuchla. Pozrela sa na mňa a s  úsmevom povedala: „Žiaľ, ani ja som tvoju kamarátku nevidela, lebo som musela byť väčšinu času pri bare…“

Opätovala som jej úsmev, hoci mi vôbec nebolo do smiechu, a hrýzla som si pery, zatiaľ čo som čakala, kým fotka obehne dookola. Všetci krútili hlavami. Zo zadnej miestnosti sem prenikal smiech a počula som, ako do seba narážajú biliardové gule.

„Vďaka,“ vytisla som zo seba nakoniec a vykročila som k miestnosti s biliardom. Nohy som mala ako z gumy a v hlave mi pulzovalo. Rozumnejšie by bolo, keby som si šla domov ľahnúť. Ak však budem rozumná, nedozviem sa nič o Júlii. A tak som vošla do tmavej miestnosti s biliardovým stolom.

„Ahoj, prepáčte, že ruším, ale moja priateľka je od včerajšieho večera nezvestná. Nevideli ste ju?“ spýtala som sa dvoch mladíkov a ich priateliek, ktorí práve hrali.

„To je predsa Júlia Mechatová,“ povedal jeden, keď si fotku zbežne prezrel.

„Včera tu bola. Videla som ju vpredu v kaviarni,“ dodala jedna z dievčin.

„Spomenieš si, kedy to bolo?“

Pokrčila plecami. „Netuším. Myslím, že okolo ôsmej, ale potom som si ju už nevšimla.“

„Ďakujem a vy?“ otočila som sa k druhej dvojici.

„Ja som tu včera vôbec nebola a Basti…“ dievča ukázalo hlavou na chalana, ktorý sa práve snažil trafiť guľu, „tiež nie.“

„Aj tak vám ďakujem.“ Pochopila som, že moje otázky nemajú zmysel. Jedni tu neboli, druhí si Júliu všimli alebo sa s  ňou dokonca rozprávali, ale keď vyšla von, už ju nevidel nikto.

Sklamane som sa dovliekla naspäť k svojmu miestu. Hlava ma z minúty na minútu väčšmi bolela. Júlia sa v posledných týždňoch správala naozaj veľmi zvláštne, v tom som musela s Claudiou chtiac-nechtiac súhlasiť. Nie div po tom, čo prežila. Pre to však nemusela bez slova zmiznúť. Že by sa jej predsa len niečo stalo? V hlave sa mi zase zjavila Melissa. Aj vtedy jej bol predsa Leon v pätách. Koniec koncov, krátko po svojom hroznom náleze mu vbehla rovno do náručia. Skôr ako znova pôjdem k nemu do bytu, pripravím si správne slová. Veď netuším, ako sa s takým cvokom treba rozprávať. No čo ak Júlia proste len utiekla, zmizla pred všetkými tými otázkami a starostlivými pohľadmi? Kam by šla?

Sadla som si na barovú stoličku a do čaju som si dala dve lyžičky cukru. Zamyslene som ho miešala a oblizla som lyžičku. Naozaj by sa mi zdôverila? Nikdy, keď ma Júlia potrebovala, som pri nej nebola, uvedomila som si. Keď sa s  ňou rozišiel jej posledný priateľ, musela som sa starať o  svoju mladšiu sestru namiesto toho, aby som šla k nej a utešovala ju. A po krátkej hádke so Sandrou, keď Júlia potrebovala moje povzbudenie, som tvrdla v ešte väčšej diere, ako je Kleinhardstetten, lebo mama si zmyslela, že musíme prežiť prázdniny na statku. Pravdaže, bolo to hotové fiasko. Júlia mi síce zavolala, ale to nie je to isté, ako keby sme boli spolu. A nakoniec, keď na poľnej ceste našla mŕtvu Melissu, bola tiež sama, lebo som sa s Corinnou chcela učiť matiku. Júlia zatiaľ plánovala dokončiť svoj videoprojekt. Potrebovala ešte niekoľko záberov rozličných kríkov a stromov. A zatiaľ čo ja som sa snažila vysvetliť Corinne rovnice, Júlia zakopla o Melissinu mŕtvolu. Claudia povedala, že Júlia odvtedy nebola vo svojej koži, ale Júlia proste nebola typ človeka, ktorý na taký zážitok ľahko zabudne. Veľa ráz som sa s  ňou o  tom pokúšala rozprávať, no ona sa vždy zablokovala a zmenila tému. Mala som byť vytrvalejšia, mala som ju donútiť, aby sa mi zdôverila. Koniec koncov, som jej priateľka. Práve preto som ju však nechcela vystavovať ďalšiemu tlaku, pripomenula som si. Nešlo len o to, že objavila Melissu. Rodičia sa jej v jednom kuse vypytovali, ako sa cíti. A niektorí spolužiaci jej div nevyhovorili do hlavy dieru. „Ako vyzerala tá mŕtvola? Vydesila si sa?“ Júlia mala tých hlúpych otázok po krk, to bolo jasné. Chcela na ten šokujúci zážitok čo najskôr zabudnúť. To sa jej však nedarilo. Bola nesústredená a roztrasená. Bála sa. Čoho presne, to som takisto nevedela. Ustavične sa však otáčala, akoby sa za ňou zrazu mohol niekto objaviť.