PETR ŠVANCARA, MONIKA ČUHELOVÁ

MERCEDES

Projížďka životem fotbalového baviče

© Monika Čuhelová, 2015

© Petr Švancara, 2015

Jacket Photo © Patrik Uhlíř, Petr Coufal - Foto Coufal, Jiří Salik Sláma

Photos © Hana Ježková (foto autorky), Ballon Mierny, Samuel Kubáni,

Jan Hrouda, Luděk Peřina, Jan Koller (ČTK), Profimedia.CZ, Petr Zapletal,

Monika Kučerová, Jiří Salik Sláma, Marek Kučera, Vlastimil Vacek, Martin

Otto, Martin Salajka, Vilém Kratochvíl, Josef Litschauer, Jaroslav Legner,

Lubomír Stehlík, Johannes Stumvoll, Igor Zehl, Pavel Kacerovský, Attila

Racek, Jiří Fryc - FKVŽ, Denisa Jarolímova Hamerníková, Jakub Syrůček,

Barbora Reichová

© ČTK (foto) Ballon Mierny, Samuel Kubáni, Jan Hrouda, Luděk Peřina,

Jan Koller, 2015

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2015

ISBN 978-80-7505-254-4

Knihu věnuji své rodině, která při mně stála v dobrém i zlém,

a fanouškům, kteří se mnou vyhrávali i prohrávali.

Petr Švancara

Spoluautorka knihy Monika Čuhelová společně s Petrem Švancarou právě podepisují autorskou smlouvu s nakladatelstvím XYZ. A to byl jen začátek cesty... A že to byla mise úspěšná, o tom svědčí kniha, kterou právě držíte v rukou.

Obsah

ÚVODNÍ SLOVO

ŽIVOTOPIS

KARIÉRA

HLÁŠKY

VÍTE, ŽE...

LADISLAVA A JAROSLAV ŠVANCAROVI

1. Kapitola: BOREC Z ŽIDENIC

2. Kapitola: ELEKTRIKÁŘ - SLABOPROUD

IVETA PAVLASOVÁ

3. Kapitola: VELKÝ FOTBAL

4. Kapitola: ZBROJOVKA POPRVÉ

5. Kapitola: REPREZENTACE

6. Kapitola: SLAVIA PRAHA

FRANTIŠEK CIPRO

KAREL JAROLÍM

JOSEF PEŠICE

MIROSLAV BERÁNEK

7. Kapitola: OPAVA

KAREL JARŮŠEK

8. Kapitola: VÝMĚNA MANAŽERA

ONDREJ CHOVANEC

9. Kapitola: ZBROJOVKA PODRUHÉ

LUDĚK ZELENKA

10. Kapitola : INTER BRATISLAVA

11. Kapitola: PSÍ TÁTA

12. Kapitola: VIKTORIA ŽIŽKOV

PAVEL KRÁLOVEC

13. Kapitola: SLOVÁCKO

14. Kapitola: LUCKA

LUCIE ŠVANCAROVÁ

15. Kapitola: ZBROJOVKA POTŘETÍ

JAN HRABÁLEK

16. Kapitola: DCERA TRENÉRA

PETR ČUHEL

17. Kapitola: PŘÍBRAM

18. Kapitola: ZBROJOVKA POČTVRTÉ?

VÁCLAV BARTONĚK

19. Kapitola: DĚTI

DANEČEK A NIKOLKA ŠVANCAROVI

20. Kapitola: KOMETA

21. Kapitola: BRNO

TOMÁŠ SVĚRÁK

22. Kapitola: WAIDHOFEN

23. Kapitola: ŠVANCIHO KONCEPCE

24. Kapitola: POLITIK?

25. Kapitola: POJIŠŤOVÁK A KOMENTÁTOR

JAROMÍR BOSÁK

26. Kapitola: DEJME LUŽÁNKÁM ŠvANCI

KDO POMOHL ZA LUŽÁNKAMI

NEJ PODLE ŠVANCIHO

FANOUŠCI ZE SÁZKAŘSKÉHO FÓRA TIPSPORTU SE PTAJÍ...

PODĚKOVÁNÍ

SEZNAM POUŽITÝCH ZDROJŮ

ÚVODNÍ SLOVO

Že existuje nějaký Švancara, jsem se dozvěděla asi v deseti letech. Chodívala jsem za babičkou na stadion za Lužánkami, kde fotbalistům prala dresy. Jednou mi donesla sadu hráčských kartiček FC Boby Brno a já si je začala vylepovat do sešitu, abych si zkrátila dlouhou chvíli, než pračky doperou. U každého hráče, který se mi na fotce zalíbil, jsem si napsala slovo „Idol“. Poznačila jsem si to třeba u Siegla, Kolomazníka, Zúbka a taky u Švancary. Když to uviděla babička, usmála se: „S tím Švancarou je sranda!“ Babička také uklízela v kabinách, takže si vyslechla ledacos.

Později přišlo oficiální seznámení. Doprovázela jsem babičku na fotbalový vánoční večírek, kam Švanci dorazil v doprovodu Milana Pacandy. Měl na sobě oblek a růžovou košili a já na babičku: „Podívej, to je ten Švancara! Sluší mu to.“ Za pět minut už ho bábina táhla ke mně. „Peti, tak to je ta moje vnučka. Líbíš se jí!“ Švanci se pousmál, slušně se představil a možná i něco vtipného utrousil. To já už ale nevnímala, protože jsem se mohla hanbou propadnout.

Časem jsme se začali vídat na brněnských diskotékách, psát si SMS k svátku, a když jsem začala jezdit na fotbalové zápasy jako novinářka, tak spolu dělat rozhovory. Po jednom takovém mi říká: „Žena ode mě odešla, pojď na večeři.“ Nakonec jsme spolu zůstali dva roky a začala vznikat tato kniha. Dobře se bavte.

ŽIVOTOPIS

Petr Švancara přišel na svět 5. listopadu 1977. Mimochodem tento rok vstupovala Zbrojovka Brno do sezony, ve které získala svůj první a zatím poslední mistrovský titul. Ladislavě a Jaroslavovi Švancarovým se narodil v brněnské Nemocnici Milosrdných bratří necelých pět let po své sestře Ivetě. Její jméno vybíral táta, u druhého potomka měla tuto pravomoc máma a rozhodla se pro Tomáše. Jenže pár dní před porodem si během prohlídky v nemocnici všimla, že miminek s tímto jménem je už nějak moc, a tak ji napadl Petr. A tenhle Petr z židenického paneláku se dal v šesti letech na fotbal. O 14 let později vyběhl na trávník jako prvoligový útočník, který se díky své parádní technice velmi rychle stal postrachem české defenzivy a který svým odporem k bránění přidělával vrásky nejednomu trenérovi. Mimo angažmá na Slovensku do zahraničí nepronikl. Možná mu chyběla vůle a štěstí. A možná na to byl až příliš velký patriot. Miloval české jídlo, pivo, kamarády a hlavně své rodné Brno. Ideální byla vždy kombinace těchto čtyř složek. Na to, odkud přišel, nezapomínal ani na svých štacích, včetné té nejslavnější - ovšem s neslavným koncem - ve Slavii Praha. Suma, za kterou si ho nejstarší český klub pořídil, z něj udělala jednoho z nejdražších hráčů, ale nakonec i náhradníků tuzemské fotbalové historie. On sám své vysedávání na lavičce přirovnal k Mercedesu, který nevyjel z garáže, a tak vznikla legendární přezdívka, kterou už mu nikdo neodpáře. Humor ho provázel po celou kariéru. Svou otevřeností bojoval proti fotbalovým frázím a jeho hlášky bavily novináře i fanoušky bez ohledu na klubovou příslušnost. Krom dvou ocenění za nejkrásnější gól roku ale ve fotbale žádné velké úspěchy nezaznamenal. Nezářil v reprezentaci, v žádném týmu dlouho nevydržel a říká se, že se svým talentem měl rozhodně na víc. Ani přes to všechno ale Švanci, jak zní jeho další přezdívka, neprohrál. Nebo snad víte ještě o nějakém fotbalistovi, který hrál téměř celou kariéru o záchranu a jehož jméno zná celé Česko?

KARIÉRA

Mládežnické kluby

1983-1987   TJ Zetor Brno (ČAFC Židenice Brno) 1987-1996   TJ Zbrojovka Brno/FC Boby Brno

Seniorské kluby

1997 FC SYNOT Slovácká Slavia Uherské Hradiště 14/1

1997- 1998   FC SYNOT Staré Město 27/10

1998- 2000 FC Boby Brno/FC Stavo Artikel Brno 55/10 2000-2002 SK Slavia Praha 44/3

2002- 2003  SFC Opava 27/20

2003- 2006  1. FC Brno 70/14

2004- 2006   1. FC Brno “B“ 11/3

2006        FK Inter Bratislava 15/3

2007-2009  FK Viktoria Žižkov 65/18

2009-2011   1. FC Slovácko 48/14

2011-2013  FC Zbrojovka Brno 47/15

2013-2014  1. FK Příbram 20/3

zápasy/góly

Reprezentace

U21 28. 4. 1999, přátelský zápas Polsko - Česko (1:1), odehrál 27 minut

Bilance v 1. lize

324 zápasů, 62 gólů

Bilance ve 2. lize

120 zápasů, 52 gólů

Úspěchy

Vítěz Českého fotbalového poháru 2001/2002 Gól roku 2008 Gól roku 2009

Poslední profesionální zápas

13. 9. 2014, Příbram - Jablonec (1:4)

HLÁŠKY

„Jsem jako Mercedes, který nevyjel z garáže. “

- o své roli náhradníka ve Slavii

„Kdo se vrací, nevěří svému gólmanovi. “

- o tom, proč nebrání

„Děkuji obráncům Bohemians, bez jejich přičinění bych ho nezískal. “

- o ocenění za Gól roku 2008

„Nejdřív chodili XL-ka, ti měli výsostní postavení. Potom chodili L-kaři, pak chudáci M-kaři a úplně nakonec já. “

- o sprchování po zápase

„S takovým vercajkem bych kariéru vpornobranži neudělal. “

- o tom, co ho trápí už od puberty

„Nemám rozdělené, jestli se mnou mluví novinář, nebo pán v šalině. Budu se s ním bavit úplně stejně. Jen když za mnou někdo přijde v hospodě v jednu ráno, je to trochu horší. “

- o přístupu k lidem

„Víte, proč nenastoupil Luděk Zelenka? Protože právě točí pořad Jste to, co jíte. A proč jsem nenastoupil já? Protože točím Výměnu manželek. Už potřetí. “

- o absencích v týmu

„Jsem možná jeden z největších odborníků na dálnici D1, tedy kromě těch šesti lidí, co ji opravují. “

- o cestování z Brna do Prahy

„Zajdu si na pivo, guláš i svíčkovou, protože dovolená je od slova dovolit. “

- o svém mimofotbalovém programu

„Díval jsem se na telefon a reprezentační trenér Bílek se ještě neozval. Budu proto hrát stále s pokorou a třeba si mě všimnou. “

- o možné pozvánce do reprezentace po zápase s Jihlavou, ve kterém dal dva góly

„ To jsou takové moje Švancarovinky. Nepřemýšlím nad nimi, napadnou mě v té mé elektrikářské palici. A až s Karlem Gottem oba skončíme svou kariéru, založíme spolu firmu.“

- o svých legráckách na hřišti a své budoucnosti

VÍTE, ŽE...

... Petr jako malý kluk nechtěl hrát za Zbrojovku?

... si o něm učitelka myslela, že je homosexuál?

... ve Slavii se spoluhráči unesli autobus, aby mohli jet před zápasem do McDonaldu?

... existují dva nasimulované momenty, které ho dodneška mrzí?

... kvůli řízení pod vlivem alkoholu přišel o řidičský průkaz?

... byl se svou první velkou láskou Lucií 16 let?

... ho Slavia za své nejslavnější novodobé éry chtěla získat znovu?

... přemýšlel nad krabičkovou dietou?

... novináři, díky kterému vznikla přezdívka „Mercedes“, už nikdy nechtěl dát rozhovor?

... jeho první reakce na nápad uspořádat rozlučku s kariérou za Lužánkami byla: „Seš blázen?! Víš, jak to tam teď vypadá?“

Tady jsem vyrůstal.

Chutnalo mi odmalička.

Během fotbalového turnaje v Itálii

S nejbližší rodinou. Zleva: máma Ladislava, syn Dan, mladší neteř Bára, já, dcera Nikola, sestra Iveta, její přítel Tomáš, táta Jaroslav a starší neteř Lucka

V mládežnickém týmu s Milanem Pacandou a Liborem Doškem, poznáte nás?

V brněnském dresu slavím gól proti Slavii Praha.

V roce 2000 jsem přestoupil do Slavie a stal se jedním z nejdražších hráčů české fotbalové historie.

V Opavě jsem za sezónu nastřílel 20 gólů.

S kamarádem Luďkem Zelenkou po návratu do Brna

Moje velká láska - labradorka Jessinka

Na Slovensku jsem vydržel jen půl roku.

Rok 2007 a návrat do Prahy

Na Žižkově jsem zažil postupové oslavy, Gól roku, ale i sestup do druhé ligy.

Radost z fotbalu mi vrátilo Slovácko.

S Luckou jsme měli svatbu 6. června 2008 na Brněnské přehradě. Daneček už byl na světě.

Léto 2011 a další návrat do Brna

Jako kapitán jsem Zbrojovce pomohl zpátky do 1. ligy.

Angažmá v Brně pro mě ale nakonec skončilo smutně.

V roce 2012 jsem se rozvedl a začal chodit s dcerou svého trenéra Monikou Čuhelovou.

S Petrem Čuhelem jsme se potkali v Brně i v Příbrami.

V příbramském dresu jsem v roce 2014 ukončil profesionální kariéru.

S děckama, Danečkem a Nikolkou

Milované Brno

S Martinem Stropnickým na předvolebním mítinku hnutí ANO, za které jsem v roce 2013 kandidoval do Poslanecké sněmovny.

Jako fotbalový expert ve studiu ČT Sport

Modlení za rozlučku s kariérou na zchátralém stadionu za Lužánkami

Dalo nám to hodně práce...

... ale povedlo se.

27. června 2015 jsem se s profesionálním fotbalem rozloučil tam, kde jsem s ním začínal.

LADISLAVA A JAROSLAV ŠVANCAROVI

Jaké bylo vychovávat fotbalistu?

Jaroslav: Já jsem měl za komunistů dva pracovní poměry. Ráno jsem dělal v dílně a odpoledne jsem byl zaměstnanej ve firmě, abysme měli na ten jeho fotbal.

Ladislava: Já jsem pracovala ve výrobně plastů a vedla si obálkový systém. Každý měsíc jsem si dávala zvlášť peníze na družinu, nájem, jídlo a taky na fotbal. A náš chlapeček, když už byl starší, třeba přišel těsně před výplatou, že jde na diskotéku, ať mu dám pět set korun. Jemu totiž stovka nestačila. Někdy byl na zabití, ale on to všechno dovedl tak okecat, že se na něj člověk ani nezlobil. Nevím, kde jsem ve výchově udělala chybu. (smích)

Jaroslav: Dřív fotbal stál hlavně na rodičích, takže jsme se museli podřizovat i časově. Vedle tréninku měli kluci plavání, posilovnu, saunu a trenér všude být nemohl. Přitom byli hrozně hyperaktivní, takže bylo potřeba je hlídat. A tak jsme si to s ostatními rodiči rozdělili. Třeba já s nimi chodil do sauny.

Ladislava: Když se jezdilo na dovolenou, tak s náma táta jel jenom proto, aby nám postavil stan, a pak se zase hned vracel zpátky do Brna, protože si tu svou dovolenou šetřil, aby mohl jet s klukama na soustředění.

Jak brala Iveta, že se všechno točilo kolem Petra?

Ladislava: Petrovi bylo 6, když začal hrát fotbal, takže Ivetě bylo 11. Už to byla slečna a spíš byla ráda, že je mimo naši pozornost. Ale ne, že bysme ji nehlídali. Okolo fotbalu lítal hlavně taťka a já byla doma, takže jsme byly spolu a rády, že máme klid.

Jaroslav: Ona zase dělala atletiku, ale je pravda, že na těch jejích běžeckých závodech jsme byli asi jen dvakrát.

Ladislava: Ale Iveta na Petra nikdy nežárlila.

Jaroslav: Ani nám nikdy nevyčítala, že bysme se víc věnovali Petrovi než jí. Brala to tak, že je to potřeba.

Ladislava: A myslím, že je to tak dodneška. Iveta je v ústraní, pořád se všechno točí kolem Petra. Ale ona má svůj život, svoje aktivity, dvě dcery, předcvičuje aerobik a je spokojená. Tehdy měla i víc volnýho času, takže bráchovi ani nebylo co závidět. Když naše dcera řekla, že přijde domů v pět odpoledne, tak přišla klidně v pět ráno. To Petr měl nabitej program a byl zvyklej, že musí dodržovat nějaký řád. A kloubouk dolů - když řekl, že přijde v pět, tak přišel v pět, anebo vždycky z nějaké budky zavolal, že se opozdí.

Neštvalo ho to někdy?

Jaroslav: On už si kolikrát ani neuvědomoval, že je taky něco jinýho než fotbal. Že se třeba chodí do kina a podobně. Měl ten svůj stereotyp naučenej.

Ladislava: Hned po škole měl trénink, přišel domů třeba v pět odpoledne, rychle si udělal úkoly a pak mohl ještě aspoň do osmi lítat po venku. Jinak na to nebyl čas. Kolikrát se stalo, že byla sobota ráno a kluci od nás z domu vyráželi na koupaliště, a my jsme nasedali do auta a jeli na nějaký turnaj. Neměl to jednoduchý.

Jaroslav: Velká chyba ale byla, že ve třídě neměli holky. Přešel na sportovní základku a pohyboval se pořád mezi klukama. Jezdili společně na hory, na soustředění a tam taky moc jiných lidí nebylo. Prostě pořád ta stejná parta a někdy i trochu ponorka. Já myslím, že by bývalo lepší, kdyby jim ty holky ve třídě povolili a měli tam třeba polovinu gymnastek nebo volejbalistek. Oni se pak k holkám totiž neuměli chovat.

Ladislava: Třeba jednou náš chlapeček přišel domů, že se mám dostavit do školy, že prý neví proč. Já jsem přišla do školy a učitelka na mě spustila, že se neumí chovat k holkám, pořád kamarádí jen s klukama, a jestli prý není teplej. V tu chvíli jsem měla černo před očima a byla jsem na ni hodně drzá. Už nevím, co jsem jí přesně řekla, ale nakonec jí povídám: Tři stály v řadě, dvě byly blbý a ta třetí byla taky učitelka, a to jste vy! Otočila jsem se na podpatku a šla pryč. (smích) Tenkrát jsem byla strašně rozčílená a nemohla jsem si pomoct. Nakonec jsem to i obrečela, vůbec jsem nechápala, co si to dovoluje. A stejně to bylo i s Petrovou náušnicí. Libor Došek si nechal propíchnout ucho, Petr to viděl, tak jsme počkali, až tatínek odjede na služební cestu, a šli to nechat píchnout.

A co tatínek, až se vrátil?

Jaroslav: Já jsem se k tomu nevyjadřoval, když jsem přijel, tak už to bylo. Měl jsem mu urvat ucho? (smích)

Ladislava: Na třídní schůzce se ale neřešilo, že má Došek náušnici, ale že ji má Švancara, to ano. Mluvilo se o tom asi půl hodiny.

Tak jim říkám: „Učí se blbě? Má nějaký problémy s chováním? Tak nám s náušnicí dejte pokoj. To je věc jenom rodiny Švancarovy a nikoho jinýho!“

Bila jste se za něj často?

Ladislava: Když to bylo potřeba, tak jo. Třeba jednou, když měl být v úterý po škole. Každý den měli po vyučování trénink až do čtyř hodin, a když jsme potřebovali koupit nový boty nebo bundu, tak to byl problém. Než se dostal domů a udělali jsme úlohy, bylo všude zavřeno a o víkendu obchody nebyly otevřený jako dneska. Jediný den, kdy měl po škole volno, bylo úterý a on donesl v žákovské knížce napsaný: „V úterý dne 2. 2. budu po škole.“ No tak já jsem mu tam napsala: „V úterý dne 2. 2. ani nikdy jindy nebudu po škole, Švancarová.“ A nebyl. Celá třída byla po škole a Švancara šel domů. (smích)

Takže školu jste měla na starosti vy...

Ladislava: Ano, tatínek se staral o fotbal a já jsem hlídala učení. Přes to nejel vlak. Petr se neučil špatně, ale občas se stalo, že to odflákl. Například když přinesl pětku z matematiky. Řekla jsem mu, ať si to opraví, takže se doma učil a mně se zdálo, že to i uměl. Druhý den jsme se po škole potkali v obchodě, on si poskakoval s aktovkou a já mu říkám: „Co matika?“ A on zvesela odpoví: „Za pět.“ A furt si u toho poskakoval, přitom to bylo před prázdninama! Doma jsem ho pak seřezala, brávala jsem si na něj vařečku. Jednou jsem žádnou nemohla najít a zjistila jsem, že je má všechny naházený v pokojíčku za skříní. (smích)

Jak dopadla matika?

Ladislava: Učebnice, ze které se měl učit, zůstala ve škole, tak jsem ho pro ni poslala. On ze mě měl v tu chvíli takový strach, že si zjistil, kde bydlí školník, ten mu odemčel školu a on si tu učebnici opravdu donesl. Pak si s ním sedl syn mé kamarádky, Petr to za půl hodiny uměl a druhý den dostal jedničku. Ale ten jeho přístup! „Co já si budu dělat ze dvou pětek?“ (smích)

Jaroslav: Pro Petra bylo od malička největším trestem, když nehrál a seděl na střídačce. Takže když domů přinesl špatnou známku, tak jsem trenérovi říkal: „Nech ho sedět. Ať sedí a čumí, když se blbě učí.“ A Petrovi jsem pak říkal: „Vidíš, vole, kdybys nosil dobrý známky, mohls hrát.“ A v tom momentě se to zlepšilo. (smích)

Ladislava: Taky to byl vždycky velkej herec. Učitelka nám vyprávěla, jak při hodině vypadal, že je na umření, a tak ho pustila domů.

Jaroslav: Stěžoval si jí, že ho děsně bolí hlava, a ona se za chvíli podívá z okna a Švancara si tam venku poskakuje s aktovkou. (smích) Anebo když ukradl sirky a pak nám doma řekl, že prý chtěl mamince udělat radost na Vánoce.

Ladislava: Já jsem v té době ještě kouřila a Petra chytli, jak krade sirky. Musela jsem je jít do té sámošky s hanbou zaplatit a on mi pak doma tvrdil, že to měl být můj vánoční dárek.

Jaroslav: Ale bylo jasný, že někde hulili. (smích)

Zklidnil se na učňáku?

Ladislava: Na učňáku řekl učitelce, že je kráva, a byla z toho trojka z chování a podmínečný vyloučení. Bylo to jen pár měsíců před závěrečnýma zkouškama a já jsem každý den trnula, s čím zase přijde. Jenže ty nervy jsem měla jenom já. Z Petra už byl těžkej frajer, takže jako by se ho to netýkalo.

To musela být velká úleva, když se vyučil...

Ladislava: Obrovská! Ale největší krize u nás doma byla, už když na učňák nastupoval. Měla jsem totiž strach, co se tam sejde za kluky, aby se nechytl nějaké špatné party a nezačal třeba fetovat. Nakonec se tam sice chlastalo, ale Petr na to neměl čas. Nemohl si to dovolit kvůli tréninkům. Fotbalisti byli hlídaní, takže šel s klukama maximálně jednou týdně. Ale neříkám, že nepřišel namazanej. Když slavil 18, tak se mi tu poblil z dvanáctýho poschodí. (smích)

Petr také vyrůstal s Milanem Pacandou, který si později zničil kariéru.

Ladislava: Kamarádili jsme se s celou jeho rodinou. Seznámili jsme se díky klukům na fotbale, oba jeho rodiče byli skvělí. Máma pracovala jako kuchařka a táta někde v brusírně. Náš táta a starej Pacanda pak s týmem jezdili všude, pomáhali na turnajích, na soustředěních a z Petra a Milana se stali velcí kamarádi. Třeba když oba měli po operaci kolena, tak tady u nás doma leželi a já je obskakovala. Bylo to fajn, než se Milan spustil.

Jaroslav: Ale on to měl prostě v sobě. Když měl peníze, tak okamžitě šel na automaty a platil za celou hospodu.

Ladislava: Hlavní ale je, že s sebou Petra nestáhl. Ať je Petr jakej chce, tak v hlavě to měl vždycky srovnaný. Jenom mě dodneška štve ten jeho chlast. Jak má volnej den, tak je schopnej ožrat se do němoty. Přitom nepije moc, stačí mu pár piv a vypadá, jako kdyby vypil celý bar. To jediný bych mu vytkla.

Jaroslav: On totiž pít neumí a hlavně neumí říct „Ne“. Jde se někam bavit, každý ho pozná, chce se s ním napít a on ho neodmítne. Má strách, že mu ten borec řekne, že je namyšlenej, a pak to tak vypadá. To je na tom to nejtěžší, říct někomu: „Chlastej si sám.“

Kdy vás napadlo, že by se mohl fotbalem živit?

Ladislava: To nás nenapadlo nikdy.

Jaroslav: Bral jsem to tak, že já jsem třeba jako kluk chodil hrávat házenou a že on prostě hraje fotbal. Ale před závěrečnýma zkouškama na učňáku mi jeho učitel povídá: „Víte, pane Švancaro, z něho elektrikář nikdy nebude.“ (smích)

Ladislava: Petra ale taky nikdy nenapadlo, že by mohl být fotbalista, on k ničemu extra netíhl a nic neřešil. To mě spíš vždycky štvalo, že nemá normální povolání, jenom ten blbej fotbal, kterej je na pár let. Přitom se po učňáku bez problémů dostal na nástavbu a mohl si dodělat maturitu. Jenže tehdy mu ve Zbrojovce někdo řekl: „Buď fotbal, nebo škola.“ Takže proč by on, kterej už má výuční list, chodil do školy, že jo? Naštěstí teď už vím, že se nějak uživí, protože tu čuňu má prořízlou po mně. Ale ještě bych chtěla říct, že jsme za Petra nikdy nedali ani korunu úplatek. Nikdy!

A dělo se to?

Jaroslav: To víš, že jo. Táta od jednoho kluka mi to i řekl, že nabízel trenérovi peníze. A takových bylo víc.

Ladislava: Ono se to děje pořád, co si budeme povídat. Ale nedá se to nikomu dokázat. Nikdy jsme nikoho neviděli, jak uplácí.

Jaroslav: Dřív to ale taky nebylo jenom o těch penězích. Nosilo se třeba maso ze zabijačky, uzeniny, víno...

Ladislava: My jsme ale byli rádi, že máme na domácnost. Že žijem tak, jak žijem, na úrovni, která se dala zvládnout, a nikdy mě nenapadlo, že bych někomu měla něco dávat. Brali jsme to tak, že buď na to Petr mít bude, nebo ne.

Jaroslav: První vítězství bylo, když začal hrát za juniorku. Pak se rozhodlo, že se musí jít rozehrát do druhé ligy, což byl ideální stav a hrozně to pomohlo nejen Petrovi, ale i Liboru Doškovi, kterej byl strašný kopyto. Ve druhé lize ho vedl trenér Komňacký, a Došál furt nechápal, jak to tou hlavou má dát. (smích) On totiž strašně vyrostl a než se v zápase s míčem otočil, tak mu ho každej sebral. Ale tou svou pílí se vypracoval.

Ladislava: On byl proti Petrovi opravdu houževnatej. Petr to měl sice v sobě, ale měl pocit, že to stačí, kdežto Libor tomu dával strašně moc. Navíc oba jeho rodiče jsou z fotbalovýho prostředí, takže o to víc makal, aby je nezklamal. U nás byl fotbal dlouho jen zábava, a právě proto jsme si nemysleli, že z Petra jednou bude profesionál.

Ale přišlo to, ve 20 letech začal hrát první ligu za Brno. To už jste na tribuně seděli jako pyšní rodiče?

Jaroslav: Byl to velký zlom, to ano, ale pořád jsme to brali s rezervou.

Ladislava: U Petra se totiž nikdy neví. Je to typ člověka, kterej si nenechá nic líbit, s tím se pere celou kariéru. Takže vždycky nastal problém, když se změnil trenér, a nechal ho sedět na lavičce. Ty hrozný dva roky ve Slavii jsme všichni nesli těžce.

Jaroslav: Nejhorší na tom byly ty peníze. Pořád mu všichni omlacovali o hlavu, že stál 27 milionů.

Ladislava: Za trenéra Cipra, kterej si ho dovedl, to bylo ještě v pohodě.

Jaroslav: Tam byl zlomovej okamžik, hned když Petr přišel do Slavie. Hráli o Ligu mistrů s Šachtarem Doněck a od postupu je dělila asi minuta. Přišli o peníze, odnesl to Cipro - a to byl začátek konce i pro Petra.

Ladislava: Já jsem ho nikdy v životě neviděla tak nešťastnýho, jako když byl ve Slavii. Nikdy. Měl sice peníze, ale taky moře volnýho času, takže začal flámovat.

Jaroslav: Mohli mu dávat víc šancí.

Ladislava: Jeden z trenérů mu tenkrát dokonce řekl, že je blbej Moravák a že má být vůbec rád, že sedí na lavičce. A to byla poslední kapka. Když mu pak zavolal trenér Jarůšek z Opavy, že ho chce na hostování, tak se okamžitě sbalil a ještě v noci přijel do Brna. Byl tak šťastnej, že může jít pryč, že do auta naházel všechno od televize až po mouku a jel.

1. Kapitola: BOREC Z ŽIDENIC

Takže všechno to začalo před židenickým panelákem?

Jasně, odmalička jsem si tam chodil s klukama kopat. Židenice nejsou moc atraktivní a oblíbenou částí Brna, hodně lidí si je spojuje s cikány. Ale já jsem s nimi nikdy neměl problém. Naopak, párkrát jsme si s Brazilci, jak jim říkám, taky společně zakopali. (smích) Ale pořádně jsem si fotbal vyzkoušel až v první třídě na základce. Začínal jsem v tehdy známém brněnském klubu ČAFC Židenice na škváře.

Tam jsi dal svůj první opravdový gól. Pamatuješ si ho?

Čekal jsem před brankou, jestli se ke mně míč dostane, a po nějaké odražené střele jsem ho doťukl do brány. Takto jsem to vlastně dělal celou kariéru. Dnes už to hřiště ani neexistuje, je z toho nějaký místo pro skateboardisty. Tam jsme začínali i s Milanem Pacandou.

Vy dva jste spolu chodili do stejné třídy?

Byli jsme stejnej ročník na Základní škole Gajdošova. On chodil do béčka, já do cé čka. Pacik pak ve č tvrté tří dě přeš el na sportovní Základní školu Janouškova, a tím pádem do Zbrojovky. Já se tomu ale hrozně bránil, nechtěl jsem tam jít. Chtěl jsem zůstat v Čafce, měl jsem to tam rád. Zbrojovka pro nás tehdy byla největší rival. Byl to ten bohatej klub, který skupuje všechny hráče, a já prostě chtěl být ten Robin Hood, kterej zů stane s chudýma.

Nakonec jsi ale nezůstal...

Dopadlo to tak, že se u nás doma stavil trenér, to mi bylo tak 10 let. Promluvil si s našl ma a já se stal hráčem TJ Zbrojovka Brno. A v páté třídě jsem nastoupil za Pacikem na Základní školu Janouškova.

Petr (vlevo) na škváře v Židenicích

Jak jsi snášel přechod na jinou školu?

Já byl odmalička otrkanej, takže v tom nebyl problém. Nestyděl jsem se a hned jsem si v novým kolektivu udělal pořádek, v tom pozitivním slova smyslu. Pro svou kamarádskou povahu jsem byl vždycky oblíbenej, to byla moje výhoda. Ale hlavně, zpětně tenhle svůj první přestup vidím jako nejlepší krok, protože jsem se rázem dostal do úplně jinýho fotbalu. Třeba na tréninku jsme měl i každej svůj‘ míč a nemuseli si ho kupovat. Měli jsme perfektní zá zemí, ně kolik tré ninkových hřiš ť , kde jsem si poprvé zahrál fotbal na trávě. Úplně poprvé jsem si vyzkoušel třeba i saunu. A do té doby jsem taky nezažil sítě v bránách, prostě obrovskej skok. V Židenicích jsme měli jen kužely na škváře.

Jaké byly první zápasy za Zbrojovku?

Ta naše soutěž tenkrát neměla velkej smysl. Pravidelně jsme vyhrávali minimálně o pět gólů t A vyvrcholilo to zápasem proti Hustopečím, které jsme porazili 21:0. Mnohem důležitější pro nás byly turnaje, na kterých se sešla celá špička - včetně Sparty a Slavie. To pro nás byli soupeři. Tyhle zápasy nám pomohly se psychicky obrnit. Naučily nás i prohrávat.

Nenapadlo tě tehdy, že by sis jednou mohl za velký pražský klub taky zahrát?

Vůbec ne. Ani jsem nesnil o žádným zahraničním klubu jako dnešní kluci. Ti koukají na Ligu mistrů a díky médiím jsou jim nejlepší hráči světa blíž. Ale tenkrát to tak nebylo. Sice jsme jednou za dva roky sledovali mistrovství Evropy nebo světa, ale z toho jsme žili maximálně pár týdnů. Takže pro mě byla od té doby vysněnej klub Zbrojovka, to byla moje největší špička. Chodili jsme s klukama na její zápasy, podávali hráčům míče, občas jsme kolem nich někde po tréninku prošli. Byli to naše hvězdy. Vždyť na ně tehdy pravidelně chodilo 20 000 diváků a já si jako malej kluk nemohl přát víc, než být jednou na jejich místě. Byl to ale hodně vzdálenej sen. Ve skutečnosti jsem nevěřil, že bych někdy i já mohl za áčko nastoupit.

Měl jsi alespoň nějaký vzor?

Když jsem byl v žácích, tak jsem měl vylepenej pokojíček Maradonou, kterýho miluju dodneška. Ale později v dorostu jsem začal obdivovat dnes už nebožtíka Romana Kukletu, to byl můj největší vzor. Hrál fotbal podobným stylem jako já, na hřišti hledal to nejvíc geniální řešení. Vždycky chtěl najít spoluhráče v co nejlepším postavení a měl skvělou kopací techniku. Zároveň uměl komunikovat s fanoušky. Vždycky jim po zápase nebo během střídání zatleskal, což tehdy ještě nebylo tak běžný. Později jsme se poznali i osobně a sedli jsme si. Měli jsme podobnej pohled na fotbal i na život. Kuki si ho uměl užívat -a takový lidi já mám rád.

Jak vzpomínáš na svého prvního trenéra?

Úplně první byli Šváb a Nekvapil, ale já si víc vybavuju až trenéra Pavla Vaverku, což byl můj první trenér ve Zbrojovce. A mám na něj ty nejlepší vzpomínky. Byl to takovej náš táta a taky velkej nepřítel komunismu. Měl to postavený na přísné disciplíně, chodilo se včas a nemluvilo se sprostě. Ale hlavně jsme totálně trénovali techniku. Dva roky jsme dělali jen techniku, vůbec jsme nevěděl i, co to je běhání bez míče. Dával nám domá cí ú koly s balonem, poř á d jsme soutě žili v různých technických soutě ž í ch. Pacanda to vž dycky vyhrával o vagón. Třeba když jsme žonglovali. Všichni jsme udělali kolem šedesáti nožiček, on dva tisíce. Paci byl výjimečnej a tenkrát tomu fotbalu dával straš ně moc.

Dnes si ho ale fanoušci pamatují jako nenapravitelného potížistu...

Přitom ve třídě patřil k těm nejslušnějším a nejpoctivějším klukům. Neskutečně makal, a dokonce se i nejlíp učil, což by dnes řekl málokdo. Fotbalově byl o několik kroků před námi. Úžasnej talent, všechno měl perfektně rozjetý. Jenže pak začal mít smůlu na zranění, často nemohl trénovat, měl plno volnýho času… a taky peněz. Prostě nad sebou potřeboval pevnou ruku. Sám to neustál, bohužel.

Během jeho kariéry se mu snažila pomoci řada lidí. I ty?

Je pravda, že jsem mu několikrát půjčoval peníze, ale vždycky mi je vrátil, takže po téhle stránce nemůžu říct půl slova. Bylo to asi tím, že jsme se znali od šesti let. Samozřejmě se o něm vědělo, že si půjčuje všude, hází to do automatů a dostává se do černé díry.

Bavili jste se o tom spolu někdy?

Žádnej pohovor jsem s ním na tohle téma nikdy nevedl, že bych mu třeba domlouval. Bylo to v době, kdy ještě hrával, takže jsem to bral tak, že si ty peníze zase vydělá. Neuvědomoval jsem si, jak moc je to vážný. Teď už vím, že byl zralej na léčení. Někde jsem dokonce četl, že uvažoval o sebevraždě, to je strašný. Jsem rád, že dneska nějak funguje a postupně se z těch problémů dostává.

Žáčci Petr (čtvrtý zleva nahoře), Libor Došek (první zprava nahoře) a Milan Pacanda (třetí zleva dole)

S kým ještě ses na škole potkal?

Měl i jsme slušnej ročník. Ve třídě se mnou byl třeba dnes několikanásobnej mistr světa v nohejbalu Petr Bubniak nebo Libor Došek, kterej to z nás nakonec dotáhl nejdál, i když ty začátky neměl snadný.

Nepůsobil jako budoucí ligový kanonýr?

To teda ne. (smích) Na hřišti byl takovej neohrabanej, samá ruka samá noha. Na začátku kariéry si ho hodně dobírali i fanoušci. Navíc jeho táta byl slavnej fotbalista a máma pracovala v klubu, takže byl hodně na očích.

Takže on si to vydřel a ty jsi vynikal odmalička?

Určitě jsem patřil k těm lepším. A tak to zůstalo dál v dorostu a pak i v chlapech. Talent jsem měl, ale na té technice jsem se snažil hodně pracovat.

Jak to vypadalo?

Pořád jsem mydlil do míče před barákem, doma si kopal s tenisákem a na tréninku nám pouštěli videokazety z Holandska, podle kterých jsme pilovali techniku vedení míče, zakončení, kličky, zasekávačky, práce přímým, vnějším a vnitřním nártem. To mě bavilo. Tady je důležitej nejen talent, ale taky to, aby hráč uměl tyhle parádničky převést do zápasu, což je věčný problém řady fotbalistů. Někteří kluci umí s balonem spoustu věcí jen na efekt, ale být s tím užiteční v zápase nesvedou. Už totiž neumí tu svou kličku použít ve hře proti soupeři.

A tobě to šlo...

A proto jsem se stal zajímavým hráčem. Právě tohle mě dovedlo do velkýho fotbalu. Hnalo mě ale taky to, že jsem odjakživa chtěl být lídrem kabiny. Proto jsem se snažil být nejlepší, nejzajímavější a musel jsem být v kabině nejvíc slyšet. To mi zůstalo celou kariéru.

Ale už v mládí jsi kvůli tomu měl problémy, že?

Pořád jsem vymýšl el něj aký blbosti, takže jsem domů v jednom kuse nosil poznámky. Ale do školy jsem chodil pravidelně. Zastával jsem názor, že škola je důl eži tá, a nechtěl jsem děl at z rodičů a učitelů blbce tím, že tam nebudu chodit. Učil jsem se průměrně a byl jsem dost línej. Když jsem měl něco mezi dvojkou a trojkou, tak jsem učitelce řekl, ať mi dá tu horší známku a pak mi přidá na konci roku. Velkou hlavu jsem si s tím nedělal.

Za co jsi dostával poznámky?

Třeba za to, že jsem si prděl do podpaží. To mi tenkrát přišlo hrozně vtipný. Nebo ty moje hlášky. Ty už jsem měl tehdy, i když v jiné formě. Ke všemu jsem měl připomínky a každej výklad učitele jsem řádně glosoval. Takže jsem měl v žákovské knížce nejčastěji: „Vyrušuje při hodině!“ A možná ještě častěji: „O přestávce hraje na chodbě fotbal!“