Letopisy Narnie
Lev, čarodějnice a skříň

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

C. S. Lewis

Letopisy Narnie – Lev, čarodějnice a skříň – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lev, čarodějnice a skříň

„Tak tomuhle říkám klika. Bude to tady absolutně skvělé. Ten stařík nás nechá dělat, co budeme chtít,“ prohlásil Petr k Zuzaně, Edmundovi a Lucince.

Starý profesor skutečně vypadal, jak by žil ve svém vlastním světě, a nechal děti hledat si vlastní zábavu v obrovském starém domě na samotě. Byl to dům, který vám připadá nekonečný, a člověk tu narazil na spoustu nečekaných míst: na desítky ložnic, ale také na hrozně dlouhou místnost plnou obrazů, kde bylo i celé rytířské brnění, na pokoj ověšený zelenými čalouny, kde v rohu stála harfa, nebo na celou řadu navzájem propojených pokojů, které byly plné knih. Jeden pokoj však byl úplně prázdný až na velkou skříň. Lucinka se rozhodla ji prozkoumat a jak se prodírala mezi kabáty, všimla si, že jí něco křupe pod nohama. Sklonila se, aby to ohmatala, ale místo aby ucítila hladké tvrdé dřevo, dotkla se něčeho měkkého, sypkého a velice studeného. Také na ni padalo něco chladného a měkkého. Vzápětí zjistila, že stojí uprostřed lesa, je tma, pod nohama má sníh a vzduchem poletují vločky. Tak se dostala do podivné, magické země jménem Narnie.

V edici Letopisy Narnie vychází také:

Čarodějův synovec

Kůň a jeho chlapec

Princ Kaspian

Plavba jitřního poutníka

Stříbrná židle

Poslední bitva

C. S. Lewis

Lev, čarodějnice a skříň

The Lion, the Witch and the Wardrobe

Copyright © C.S. Lewis Pte Ltd., 1950

Inside illustrations by Pauline Baynes; copyright © C.S. Lewis Pte Ltd., 1950

Cover art by Cliff Nielsen; Copyright © C.S. Lewis Pte Ltd. 2002

ISBN 0-00-711-561-X

The Chronicles of Narnia®, Narnia® and all book titles, characters and locales original

to The Chronicles of Narnia are trademarks of C.S. Lewis Pte Ltd.

Use without permission is strictly prohibited.

www.narnia.com

www.facebook.com/fragment.narnie

Published by Fragment under license from the C.S. Lewis Company Ltd.

Z anglického originálu The Lion, the Witch and the Wardrobe

přeložila Veronika Volhejnová.

Jazyková korektura Vladana Hallová

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Vydalo Nakladatelství Fragment, Pujmanové 1551/4, Praha 4,

jako svou 1071. publikaci.

3. vydání, 2015

Epub konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Translation © Veronika Volhejnová, 2005

Epub konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-2325-0 (3. vydání, 2015)

ISBN e-knihy 978-80-253-2680-0 (1. zveřejnění 2016)

Pro Lucy Barfieldovou

Moje milá Lucinko,

tenhle příběh jsem napsal pro tebe, jenže když jsem začínal, neuvědomil jsem si, že holčičky rostou rychleji než knížky. Následkem toho jsi teď už příliš velká na pohádky, a než bude knížka vytištěna a svázána, budeš ještě větší. Ale jednou budeš dost stará na to, abys začala pohádky číst znova. Pak můžeš tuhle knížku sejmout z nejvyšší police, oklepat z ní prach a povědět mi, co si o ní myslíš. Tou dobou už nejspíš budu úplně hluchý a hodně starý, takže z toho neuslyším ani slovo, a když uslyším, nepochopím ho. Ale stejně budu pořád

Tvůj milující kmotr

C. S. Lewis

Obsah

1. Lucinka nakoukne do skříně

2. Co tam Lucinka našla

3. Edmund a skříň

4. Turecký med

5. Zase přede dveřmi

6. Do lesa

7. Den s bobry

8. Co se stalo po večeři

9. V domě Čarodějnice

10. Kouzlo se začíná lámat

11. Aslan se blíží

12. Petrův první boj

13. Stará magie z úsvitu času

14. Triumf Čarodějnice

15. Ještě starší magie z doby před úsvitem času

16. Co se stalo se sochami

17. Lov na bílého jelena

Kapitola 1
Lucinka nakoukne do skříně

Žily, byly čtyři děti. Jmenovaly se Petr, Zuzana, Edmund a Lucie. Tenhle příběh je o tom, co se jim přihodilo, když je za války kvůli náletům poslali pryč z Londýna. Poslali je do domu jednoho starého profesora, který žil na venkově, patnáct kilometrů od nejbližšího nádraží a tři kilometry od nejbližší pošty. Manželku neměl a bydlel ve velikém domě s hospodyní, která se jmenovala paní Macreadyová, a se třemi služebnými. (Ty se jmenovaly Ivy, Margaret a Betty, ale v tomhle příběhu se moc neobjevují.) Profesor byl velice starý, měl husté bílé vlasy, které mu rostly nejen na hlavě, ale taky po větší části obličeje, a děti ho skoro okamžitě začaly mít rády. Ten první den, když je přišel ke dveřím přivítat, vypadal tak podivně, že Lucinka (která byla nejmladší) se ho trochu bála a Edmund (ten byl druhý nejmladší) měl chuť se smát a musel pořád dělat, že smrká, aby se to nepoznalo.

Když první večer řekli profesorovi dobrou noc a odešli nahoru, navštívili chlapci dívky v jejich pokoji, aby si o všem popovídali.

„Tak tomuhle říkám klika,“ prohlásil Petr. „Bude to tady absolutně skvělé. Ten stařík nás nechá dělat, co budeme chtít.“

„Podle mě je to moc milý starý pán,“ kývla Zuzana.

„Ale dej s tím pokoj,“ zavrčel Edmund, který byl unavený, ale pokoušel se předstírat, že unavený není, a byl z toho jako vždycky protivný. „Přestaň mluvit takhle.“

„Jak takhle?“ ohradila se Zuzana. „A ostatně, ty už bys měl spát.“

„Snažíš se mluvit jako máma,“ vysvětlil Edmund. „A nemáš mi co říkat, že mám spát. Jdi si spát sama.“

„Nepůjdeme radši spát všichni?“ ozvala se Lucinka. „Jestli někdo uslyší, jak si tady povídáme, určitě to slízneme.“

„Ale neslízneme,“ zavrtěl hlavou Petr. „Já vám říkám, že v tomhle domě bude každému jedno, co děláme. A stejně nás nikdo neuslyší. Odsud dolů do té jídelny je to aspoň deset minut cesty a mezitím je spousta chodeb a schodů.“

„Co to je za zvuk?“ zeptala se náhle Lucinka. V takhle velikánském domě ještě nikdy dřív nebyla, a když si představila všechny ty dlouhé chodby a řady dveří vedoucích do prázdných pokojů, začal jí z toho trošku běhat mráz po zádech.

„To je jenom pták, ty hloupá,“ řekl Edmund.

„Je to sova,“ upřesnil Petr. „Tady to ptáci musejí mít báječné. A teď jdu spát. Ale říkám vám, zítra to tu prozkoumáme. Na takovémhle místě se dají najít věci! Viděli jste cestou ty hory? A ty lesy? Třeba jsou tam orli. A jeleni. A určitě jestřábi.“

„Jezevci!“ přidala se Lucinka.

„Lišky!“ řekl Edmund.

„Králíci!“ dodala Zuzana.

Ale ráno venku lilo jako z konve a když se člověk podíval z okna, nebylo pro déšť vidět nejen hory a lesy, ale ani potok v zahradě.

„No jasně že musí pršet!“ řekl Edmund. Právě se s profesorem nasnídali a teď byli v místnosti, kterou pro ně vyhradil – byl to dlouhý nevysoký pokoj s dvěma okny na jednu stranu a dvěma na druhou.

„Přestaň si stěžovat, Edmunde,“ řekla Zuzana. „Vsadím se deset ku jedné, že do hodiny dvou se vyčasí. Do té doby na tom nejsme zase tak špatně. Je tady rádio a spousta knížek.“

„Nic pro mě,“ prohlásil Petr. „Já jdu prozkoumat dům.“

S tím všichni souhlasili, a tak celé to dobrodružství začalo. Byl to dům, který vám připadá nekonečný, a člověk tu narazil na spoustu nečekaných míst. Prvních pár dveří, které vyzkoušeli, vedlo jen do prázdných ložnic, ale brzo narazili na hrozně dlouhou místnost plnou obrazů, kde našli i celé rytířské brnění; poté následoval pokoj ověšený zelenými čalouny, kde v rohu stála harfa, a když seběhli tři schody dolů a vyběhli po pěti schodech nahoru, tak objevili malou halu a dveře vedoucí na balkon, a celou řadu navzájem propojených pokojů, kde se dalo procházet z jednoho do druhého. Všechny stěny pokrývaly police plné knih – některé ty knihy byly hodně staré a pár jich bylo dokonce větších než bible v kostele. Krátce nato nahlédli do pokoje, který byl úplně prázdný, až na jednu velikou šatní skříň, takovou tu, co má na dveřích zrcadlo. Vůbec nic jiného v tom pokoji nebylo, jen jedna mrtvá masařka na okenním parapetu.

„Nic tu není!“ ohlásil Petr a všichni zase vyběhli ven – všichni kromě Lucinky. Ta se pozdržela, protože ji napadlo, že by možná stálo za to zkusit otevřít dveře té skříně, i když si byla skoro jistá, že budou zamčené. K jejímu překvapení se otevřely celkem snadno a ven se vykutálely dvě kuličky proti molům.

Když nakoukla dovnitř, viděla, že tam visí několik kabátů – většinou dlouhých kožichů. Lucinka ze všeho na světě nejvíc milovala vůni a dotek kožešiny. Okamžitě do skříně vlezla, vmáčkla se mezi kabáty a otírala si o ně tvář. Dveře nechala otevřené, protože věděla, že je pěkná hloupost zavřít se ve skříni. Za chvilku se protáhla dál a zjistila, že za první řadou kabátů visí ještě jedna. Byla tam skoro úplná tma a ona natáhla ruce před sebe, aby nenarazila nosem do zadní stěny šatníku. Udělala ještě krok dovnitř – pak dva a tři kroky – a celou dobu čekala, že špičkami prstů nahmatá dřevo. Ale pořád nic necítila.

„To ale musí být obrovská skříň!“ pomyslela si Lucinka. Postoupila ještě dál a rozhrnula měkké záhyby kabátů, aby mohla projít. Pak si všimla, že jí něco křupe pod nohama. „Že by další kuličky proti molům?“ podivila se a sklonila se, aby to ohmatala. Ale místo aby ucítila hladké tvrdé dřevo na dně šatníku, dotkla se něčeho měkkého, sypkého a velice studeného. „To je divné,“ řekla si a udělala další krok nebo dva dopředu.

Vzápětí zjistila, že to, co se jí otírá o tvář a ruce, už není měkká kožešina, ale něco tvrdého, drsného a dokonce pichlavého. „No tohle, to píchá úplně jako větve stromů!“ vykřikla Lucinka. A pak uviděla světlo. Ne pár centimetrů před sebou, tam, kde by měla být zadní stěna skříně, ale pořádný kus vepředu. Padalo na ni něco chladného a měkkého. Vzápětí zjistila, že stojí uprostřed lesa, je tma, pod nohama má sníh a vzduchem poletují vločky.

Lucinka byla trochu vyděšená, ale zároveň velice zvědavá a rozčilená. Ohlédla se přes rameno a tam, mezi tmavými kmeny stromů, ještě viděla otevřené dveře skříně a dokonce zahlédla i prázdný pokoj, z kterého se sem vypravila. (Nechala samozřejmě dveře otevřené, protože věděla, že je pěkná hloupost zavřít se ve skříni.) Vypadalo to, že tam je pořád ještě den. „Když se něco stane, vždycky se můžu vrátit,“ myslela si Lucinka. Vykročila vpřed, křup – křup sněhem a přes les k tomu světýlku. Asi za deset minut se k němu dostala a uviděla, že to svítí pouliční lampa. Stála, dívala se na ni, uvažovala, proč asi uprostřed lesa stojí pouliční lampa, a rozmýšlela se, co dál. Vtom uslyšela dusot nějakých nohou, které se k ní blížily. Chvilku nato se mezi stromy objevila velice zvláštní postava a vstoupila do kruhu světla kolem lampy.

Ten někdo nebyl o mnoho vyšší než Lucinka a nad hlavou držel deštník, celý bílý od sněhu. Od pasu nahoru to byl člověk, ale nohy vypadaly jako kozí (srst na nich byla černá a lesklá) a místo chodidel měl kozí kopýtka. Měl také ocas, ale toho si Lucinka nejdřív nevšimla, protože ten byl pečlivě přehozený přes ruku s deštníkem, aby se neurousal ve sněhu. Kolem krku měl ten někdo červenou vlněnou šálu a načervenalá byla i jeho kůže. Obličejík měl zvláštní, ale milý, krátkou špičatou bradku a kudrnaté vlasy, ze kterých vyrůstaly dva růžky, na každé straně čela jeden. V jedné ruce, jak jsem už říkal, držel deštník a v té druhé nesl několik balíčků ve hnědém papíře. Ty balíčky a ten sníh – zkrátka vypadalo to, jako by nakupoval na Vánoce. Byl to faun. A když uviděl Lucinku, trhl sebou překvapením tak silně, že všechny balíčky upustil.

„Propáníčka!“ vykřikl faun.

Kapitola 2
Co tam Lucinka našla

„Dobrý večer,“ řekla Lucinka. Ale faun sbíral balíčky a byl tím tak zaujatý, že nejdřív neodpověděl. Když skončil, vysekl poklonku.

„Dobrý večer, dobrý večer,“ řekl faun. „Promiňte – nechci být dotěrný – ale je snad možné, že byste byla dcera Evina?“

„Jmenuji se Lucie,“ řekla, protože tak docela nepochopila, nač se ptá.

„Ale jste – s prominutím – jste snad, jak se říká, holčička?“ ptal se faun.

„Samozřejmě, že jsem holčička,“ odpověděla Lucinka.

„Takže jste doopravdy člověk?“

„Samozřejmě, že jsem člověk,“ kývla Lucinka, stále ještě poněkud zmatená.

„Ale ovšem, ale ovšem,“ přisvědčoval faun. „To bylo ode mne hloupé. Ale ještě nikdy jsem neviděl ani syna Adamova, ani dceru Evinu. Jaká radost. Vždyť přece –“ pak se zarazil, jako by už už pověděl něco, co nechtěl. „Radost, skutečná radost. Jmenuji se Tumnus.“

„Těší mě, že vás poznávám, pane Tumnusi,“ řekla Lucinka.

„Smím se zeptat, ó Lucie, dcero Evina,“ pokračoval pan Tumnus, „jak jste se ocitla v Narnii?“

„V Narnii? Co to je?“ divila se Lucinka.

„Toto je země Narnie,“ vysvětloval faun, „to, kde nyní stojíme a vše, co se rozkládá mezi touto lampou a velkým hradem Cair Paravel na pobřeží východního moře. A co vy – přišla jste z Divokých lesů nebo ze Západu?“

„Já – prošla jsem šatníkem z prázdného pokoje,“ vysvětlovala Lucinka.

„Ach,“ povzdechl si pan Tumnus melancholicky. „Kdybych já byl víc studoval zeměpis, když jsem ještě býval malým faunem, jistě bych o těchto cizokrajných zemích věděl víc. Ale teď už je pozdě.“

„Ale to přece vůbec nejsou země,“ namítla Lucinka a musela se skoro smát. „To je jenom tadyhle kousek – tak asi – nevím to určitě. Je tam léto.“

„Zatímco zde v Narnii,“ odpověděl pan Tumnus, „vládne zima, a tak je tomu již velice dlouho, a budeme-li tady stát a povídat si ve sněhu, nastydneme z toho oba. Dcero Evina ze vzdálené země Prázdna a Pokoje, kde věčné léto vládne slavnému městu Šat-Nik, co kdybyste šla a dala si se mnou čaj?“

„Děkuju mockrát, pane Tumnusi,“ řekla Lucinka. „Ale asi bych se už měla vrátit.“

„Je to jenom kousek,“ lákal faun, „A bude tam plápolavý oheň – a topinky – a sardinky – a koláč.“

„Jste moc hodný,“ řekla Lucinka. „Ale nemůžu se dlouho zdržet.“

„Když se do mě zavěsíte, dcero Evina,“ řekl pan Tumnus, „budu moci držet deštník nad námi oběma. Ano, tak je to dobře. Můžeme jít!“

Tak se stalo, že Lucinka najednou kráčela lesem zavěšená do toho podivného stvoření, jako by se znali odjakživa.

Zanedlouho došli na místo, kde cesta začala být nerovná a všude kolem byly balvany, kopečky a stráňky. Na dně jednoho údolíčka pan Tumnus náhle uhnul stranou, jako by měli vejít přímo do nebývale velikého balvanu, ale v poslední chvíli Lucinka postřehla, že ji vede ke vchodu do jeskyně.

Když se Lucinka uvnitř rozkoukala, uviděla, že v krbu hoří dřevo. Pan Tumnus se shýbl a úhlednými kleštěmi vytáhl hořící větev a s její pomocí zažehl lampu. „Teď už to nebude dlouho trvat,“ řekl a okamžitě přistavil na oheň konvici.

Lucinka si pomyslela, že hezčí místo ještě v životě neviděla. Byla to malá, suchá, čistá jeskyně z červenavého kamene. Na podlaze byl koberec a dvě křesílka („Jedno pro mne a jedno pro přítele,“ vysvětlil pan Tumnus.), stůl a prádelník, nad krbem římsa a nad ní obrázek starého fauna s šedými vousy. V rohu byly dveře a Lucinka si pomyslela, že patrně vedou do ložnice pana Tumna. U jedné stěny stála knihovna plná knih. Zatímco pan Tumnus prostíral k čaji, Lucinka si je prohlížela. Svazky měly názvy jako Silénův život a korespondence, Nymfy a jejich zvyky, Muži, mniši, myslivci; studie oblíbené legendy či Je člověk mýtus?

„Nuže, dcero Evina!“ vybídl ji faun.

„Jenže teď je pořád zima,“ dodal zachmuřeně. Aby se zase rozveselil, vytáhl z pouzdra na prádelníku zvláštní píšťalku, která vypadala, jako by byla ze slámy, a začal hrát. Lucinka poslouchala tu píseň a chtělo se jí zároveň plakat i smát se, tančit i usnout. Muselo uplynout snad několik hodin, než se otřepala a prohlásila:

„Pane Tumnusi, já vás hrozně nerada ruším. Ta písnička se mi vážně hrozně líbí, ale opravdu už musím domů. Chtěla jsem se zdržet jen pár minut.“

„To už teď stejně nepůjde, víte,“ řekl faun, odložil píšťalku a velice smutně zavrtěl hlavou.

„Pane Tumnusi! Pane Tumnusi!“ volala Lucinka celá vyděšená. „Neplačte! Neplačte! Co je? Není vám dobře? Pane Tumnusi, řekněte mi, co se stalo.“

„Ó – ó – ó!“ vzlykal pan Tumnus. „Brečím, protože jsem hrozně zlý faun.“

„Ale co jste udělal?“ chtěla vědět Lucinka.

„Ale jakou věc?“ naléhala Lucinka.