Letopisy Narnie

Plavba
Jitřního poutníka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

C. S. Lewis

Narnie – Plavba Jitřního poutníka – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Plavba Jit řního poutníka

Edmund a Lucie museli trávit letn í prázdniny se svým příšerným bratrancem Eustacem a byli z toho zoufale neš ť astní. Jednou sklesle hleděli na obraz korábu s drakem na přídi, kdy ž tu náhle zavál vítr a lo ď se zlehka rozkolébala. Vzápětí rám zmizel a v šechny tři děti byly strženy do vln. Z lodi jim kdosi hodil lano a ony se po něm s námahou vyšplhaly do bezpečí na palubu.

Když se Lucinka usadila ve své kajut ě, věděla s jistotou, že je čeká báječná doba. A měla pravdu: lo ď patřila princi Kaspianovi, který se vypravil hledat sedm přátel svého otce, ztracených před dávnými lety na nebezpečn é plavbě k Východním ostrovům.

Začíná páté úžasné dobrodru žství Letopisů Narnie.

V edici Letopisy Narnie vychází také:

Čarodějův synovec

Lev, čarodějnice a skříň

kůň a jeho chlapec

Princ Kaspian

Stříbrná židle

Poslední bitva

C. S. Lewis

Plavba Jitřního poutníka

The Voyage of the Dawn Treader

Copyright © C.S. Lewis Pte Ltd., 1952

Inside illustrations by Pauline Baynes; copyright © C.S. Lewis Pte Ltd, 1952

Cover art by Cliff Nielsen; copyright © C.S. Lewis Pte Ltd., 2002

ISBN 0-00-711-560-1

The Chronicles of Narnia®, Narnia® and all book titles, characters and locales original

to The Chronicles of Narnia are trademarks of C.S. Lewis Pte Ltd.

Use without permission is strictly prohibited.

www.narnia.com

www.facebook.com/fragment.narnie

Published by Fragment under license from the C.S. Lewis Company Ltd.

Z anglického originálu The Voyage of the Dawn Treader

přeložila Veronika Volhejnová.

Redakční úprava Vladana Hallová

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Vydalo nakladatelství Fragment v Praze roku 2015 ve společnosti Albatros Media a. s.
se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 23 130

E-book zhotovilo Grafické a DTP studio Fragment

Translation © Veronika Volhejnová, 2006

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

ISBN tištěné knihy 978-80-253-2328-1 (3. vydání, 2015)

ISBN e-knihy 978-80-253-2686-2 (1. zveřejnění, 2016)

Věnováno Geoffreymu Barfieldovi

Obsah

1. Obraz v ložnici

2. Na palubě Jitřního poutníka

3. Osamělé ostrovy

4. Co tam Kaspian dělal

5. Bouře a co z ní vzešlo

6. Eustacovo dobrodružství

7. Jak dobrodružství skončilo

8. Dva úniky o vlásek

9. Ostrov hlasů

10. Čarodějná kniha

11. Jak byli Ňomopodi spokojení

12. Temný ostrov

13. Tři spáči

14. Začátek konce světa

15. Divy Posledního moře

16. Sám Konec světa

Kapitola 1
Obraz v ložnici

Byl jednou jeden chlapec, a ten se jmenoval Eustace Clarence Scrubb, a skoro si to zasloužil. Rodiče mu říkali Eustace Clarence a učitelé mu říkali Scrubbe. Nemůžu vám povědět, jak mu říkali kamarádi, protože žádné neměl. Tatínka a maminku neoslovoval ,tati‘ a ,mami‘, ale Harolde a Alberto. Byli to velice moderní a pokrokoví lidé: vegetariáni, nekuřáci a abstinenti, a nosili speciální spodní prádlo. V domě měli velice málo nábytku a velice málo pokrývek na postelích a okna byla vždycky otevřená.

Eustace Clarence měl rád zvířata – zvlášť brouky – když byli mrtví a napíchaní na kartičkách. Měl rád knihy, pokud to ovšem byly knihy poučné a byly v nich obrázky výtahů na obilí a obtloustlých cizích dětí učících se ve vzorových školách.

Eustace Clarence nesnášel svoje bratrance a sestřenice, čtyři děti Pevensieovy – Petra, Zuzanu, Edmunda a Lucii. Ale byl docela rád, když se dozvěděl, že Edmund a Lucie u nich budou nějaký čas bydlet. V hloubi duše ho totiž strašně těšilo, když mohl někoho komandovat a zastrašovat, a ačkoli sám byl tak malý, že by nepřepral ani Lucii, natož Edmunda, věděl, že existují desítky způsobů, jak znepříjemnit druhým život, když vy jste doma a ti druzí jen na návštěvě.

Edmundovi a Lucii se vůbec nechtělo bydlet u strýčka Harolda a tety Alberty. Ale skutečně to jinak nešlo. Otec jel to léto na šestnáct týdnů přednášet do Ameriky a maminka měla jet s ním, protože už deset let neměla pořádnou dovolenou. Petr se dřel ke zkoušce a chystal se strávit prázdniny u starého profesora Kirka, který mu měl s přípravou pomoci. Právě v domě profesora Kirka tehdy za války všechny čtyři děti zažily ta první úžasná dobrodružství. Kdyby v tom domě ještě bydlel, pozval by je samozřejmě všechny. Jenže od té doby se nějak stalo, že zchudl, a bydlel teď v malém domku, kde byl jen jeden pokoj pro hosty. Vzít do Ameriky všechny tři by bylo moc drahé, a tak tam jela jen Zuzana.

Dospělí ji považovali za rodinnou krásku a na učení moc nebyla (i když jinak byla na svůj věk až moc rozumná), a tak maminka řekla, že „bude z cesty do Ameriky mít mnohem víc než ti malí“. Edmund a Lucie se snažili nezazlívat Zuzaně, jaké má štěstí, ale děsilo je, že budou muset strávit prázdniny u tety. „Pro mě je to ještě mnohem horší,“ prohlásil Edmund. „Ty aspoň budeš mít pokoj sama pro sebe, ale já budu muset spát ve stejné ložnici jako ten prvotřídní syčák Eustace.“

Tento příběh začíná jednoho odpoledne, když se Lucii a Edmundovi povedlo potajmu si urvat pár minut jen pro sebe. Samozřejmě přitom mluvili o Narnii – to bylo jméno jejich vlastní soukromé a tajné země. Myslím, že většina z nás má nějakou tu tajnou zem, ale většina z nás si ji jen představuje. Edmund a Lucie měli v tomhle ohledu větší štěstí než ostatní. Jejich tajná země byla skutečná. Navštívili ji už dvakrát – ne ve hře nebo ve snu, ale doopravdy. Samozřejmě se tam přenesli pomocí kouzla, protože jinak se do Narnie vejít nedá. A v samotné Narnii se jim dostalo příslibu, nebo něčeho velmi blízkého příslibu, že se jednoho dne vrátí. Umíte si jistě představit, že si o tom hodně povídali, jakmile měli možnost.

Seděli na kraji postele v Luciině pokoji a dívali se na obraz na protější stěně. Byl to jediný obrázek v domě, který se jim líbil. Tetě Albertě se nelíbil vůbec (proto ho odklidila do tohohle malého pokojíku v patře), ale vyhodit ho nemohla, protože to byl svatební dar od někoho, koho nechtěla urazit.

Na obrázku byla loď – loď plující přímo k vám. Příď měla zlacenou, ve tvaru dračí hlavy s doširoka otevřenou tlamou. Měla jen jeden stěžeň a jednu velikou čtvercovou plachtu v sytě nachové barvě. Boky lodi – nebo to málo, co bylo vidět za koncem zlacených dračích křídel – byly zelené. Zrovna se vyhoupla na vrcholek úžasné modré vlny a bližší svah té vlny mířil k divákovi, takže na něm bylo vidět všechny šmouhy a bublinky. Bylo jasné, že loď pluje rychle se svižným větrem v zádech a trochu se nahýbá k levoboku. (Mimochodem, jestli máte vůbec tuhle knížku dočíst, tak si zapamatujte, že levá strana lodi, když se díváte dopředu, je levobok, kdežto pravá je pravobok.) Z té strany na ni také dopadalo sluneční světlo a voda tam byla plná zelených a fialových odstínů. Na druhé straně byla tmavěji modrá, jak ji halil stín lodi.

„Tak nevím,“ řekl Edmund, „jestli to není ještě horší, dívat se na narnijskou loď, když se člověk nemůže do Narnie dostat.“

„I dívat se je lepší než nic,“ odpověděla Lucinka. „A tohle je hodně narnijská loď.“

„Pořád ještě hrajete tu svou starou hru?“ zeptal se Eustace Clarence, který poslouchal za dveřmi a teď vešel a poškleboval se. Loni, když byl na návštěvě u Pevensieových, zaslechl náhodou, jak spolu všichni mluvili o Narnii, a rád se jim kvůli tomu vysmíval. Samozřejmě si myslel, že si to všechno vymýšlejí, a protože sám byl tak hloupý, že si nic vymyslet nedokázal, považoval to za nevhodné.

„Tady o tebe nikdo nestojí,“ odsekl Edmund.

„Snažím se vymyslet epigram,“ řekl Eustace. „Třeba nějak takhle:

Komu v hlavě straší Narnie,

ten se z toho brzo pomine…“

„Když nic jiného, tak Narnie a pomine se nerýmují,“ odsekla Lucinka.

„Je to asonance,“ odpověděl Eustace.

„Neptej se ho, co to ta asoblabla je,“ varoval Edmund. „On jenom čeká, až se ho zeptáme. Neříkej nic a třeba půjde pryč.“

Většina chlapců, kdyby je někdo přivítal takhle, by se buď vytratila, nebo vybuchla. Eustace neudělal ani jedno, ani druhé. Jen tak stál, hloupě se usmíval a za chvíli zase začal mluvit. „Líbí se vám ten obraz?“ zeptal se.

„Pro všechno na světě, mlč, nebo zas začne vykládat o umění a těchhle věcech,“ spěšně vyhrkl Edmund, jenže Lucinka, která byla velice upřímná, už odpověděla: „Ano. Mně se líbí moc.“

„Je to mizerný obraz,“ řekl Eustace.

„Když půjdeš pryč, nebudeš se na něj muset koukat,“ odsekl Edmund.

„Proč se ti líbí?“ ptal se Eustace Lucinky.

„No, třeba proto,“ odpověděla, „že ta loď vypadá, jako by vážně plula. A voda vypadá, jako by byla skutečně mokrá. A vlny vypadají, jako kdyby opravdu stoupaly a klesaly.“

Samozřejmě že na tohle všechno znal Eustace stovku odpovědí, ale neřekl nic. V té chvíli se totiž podíval na vlny a viděl, že skutečně vypadají, jako by stoupaly a klesaly. Na lodi byl jen jednou (a to neplul daleko, jen na ostrov Wight) a dostal strašnou mořskou nemoc. A když pohlédl na vlny na obrázku, začal se mu žaludek zvedat znova. Dost zezelenal a zkusil se podívat ještě jednou. A pak všechny tři děti zůstaly koukat s otevřenou pusou.

Tomu, co viděly, se těžko věří, když to čtete napsané, ale skoro stejně těžko se tomu věřilo, i když to člověk viděl na vlastní oči. Věci na obraze se hýbaly. Ale nevypadalo to jako film; barvy byly příliš skutečné, čisté a takové, jako venku. Příď lodi klesla do vlny a od ní vzhůru vystříkl veliký chochol kapek. Nato se vlna vzdula za lodí a poprvé byla vidět i záď a paluba, ale hned zmizely, protože přišla další vlna a boky se znovu zvedly. Náhle zapleskaly listy sešitu, který ležel na posteli vedle Edmunda, sešit se zvedl, prolétl vzduchem a pleskl na zeď za ním, a Lucie cítila, že jí vlasy poletují kolem hlavy, jako to bývá za větrného dne. A také že větrný den byl, ale ten vítr vál z obrazu směrem k nim. A s větrem přišly i zvuky – šumění vln a pleskání vody o boky lodi, vrzání a neustávající svist vody a vzduchu. Ale hlavně ta vůně, ta divoká slaná vůně přesvědčila Lucinku, že se jí to nezdá.

„Nechte toho,“ poroučel Eustace hlasem mečivým strachy a vzteky. „To je určitě nějaký váš hloupý vtip. Nechte toho. Řeknu Albertě – jej!“

Ostatní dva byli na dobrodružství zvyklí mnohem víc, ale přesně ve chvíli, kdy Eustace Clarence vykřikl: „Jej!“ vyhrkli „Jej!“ i oni. Bylo to proto, že veliká studená vlna vyšplouchla z obrazu ven a oni sotva lapali po dechu, jak je zalila, nemluvě o tom, že byli mokří jako myši.

„Já tu mizernou věc roztřískám!“ zaječel Eustace, když tu se stalo několik věcí zároveň. Eustace se vrhl k obrazu. Edmund, který něco věděl o magii, po něm skočil a varoval ho, aby si dal pozor a nebláznil. Lucinka popadla Eustace z druhé strany a on ji strhl za sebou. Najednou jako by se buď všichni hrozně zmenšili, nebo se ten obraz zvětšil. Eustace vyskočil, protože se pokoušel strhnout obraz ze zdi, a znenadání stál na rámu. Před sebou neměl sklo, ale skutečné moře, a vlny a vítr narážely na rám jako na skálu. Ztratil hlavu a začal se věšet na druhé dva, kteří vyskočili za ním. Vteřinku tam spolu zápasili a křičeli na sebe, a zrovna když si mysleli, že zase získali rovnováhu, přihnala se veliká modrá vlna, podtrhla jim nohy a smetla je do moře. Eustacův zoufalý výkřik se přetrhl v půli, protože se mu do úst dostala voda.

Lucinka děkovala nebesům, že v minulém pololetí tvrdě trénovala plavání. Je pravda, že by jí to šlo mnohem lépe, kdyby dělala pomalejší tempa, a taky voda byla ve skutečnosti mnohem chladnější, než jak vypadala na obrázku. Neztratila ale hlavu a skopla boty z nohou, jak by to měl udělat každý, kdo spadne do hluboké vody v šatech. Dokonce nechala i pusu zavřenou a oči otevřené. Byli pořád ještě docela blízko u lodi. Vysoko nad sebou viděla tyčit se její bok a spatřila lidi, kteří se na ni dívali z paluby. Potom, jak se dalo čekat, se na ni pověsil panikařící Eustace a oba šli pod vodu.

Když se zase vynořili, zahlédla bílou postavu, jak se vrhá z lodi do moře. Edmund byl teď těsně vedle ní, šlapal vodu a držel ječícího Eustace za paže. Náhle ji někdo, jehož tvář jí byla jaksi povědomá, z druhé stany uchopil v podpaží. Lidé na lodi volali, vykláněli se přes zábradlí, házeli do vody lana. Edmund a ten cizí člověk jí vázali lana kolem těla. Pak se chvíli nic nedělo, tak dlouho, že jí začaly drkotat zuby a tvář jí zmodrala zimou. Ve skutečnosti to tak dlouho netrvalo – čekali jen na okamžik, kdy ji budou moci vytáhnout na palubu tak, aby si přitom nenatloukla o bok lodi. I přes všechno úsilí měla odřené koleno, když konečně, mokrá a roztřesená, stanula na palubě. Za ní vytáhli nahoru Edmunda a nešťastného Eustace. Poslední ze všech se vrátil na palubu onen cizinec, zlatovlasý chlapec o pár let starší než Lucie.

„Ka – Ka – Kaspiane!“ zajíkla se Lucinka, jen co stačila popadnout dech. Ano, byl to Kaspian – Kaspian, mladičký král Narnie, kterému při své poslední návštěvě pomáhali na trůn. Edmund ho okamžitě poznal také. Všichni tři si stiskli ruce a nadšeně se poplácávali po zádech.

„Ale kdo je váš přítel?“ zeptal se Kaspian skoro okamžitě a s přátelským úsměvem se obrátil k Eustacovi. Jenže Eustace brečel mnohem víc, než má kluk jeho věku nárok brečet, když se mu nestalo nic horšího, než že se namočil, a jen neustále ječel: „Pusťte mě. Pusťte mě odtud. Mně se to nelíbí.“

„Kam tě máme pustit?“ divil se Kaspian. Eustace se vrhl k zábradlí, jako by čekal, že uvidí nad mořem viset rám obrazu a za ním snad i Lucčin pokoj. Viděl ale jen modré vlny s bílými šmouhami pěny a světleji modrou oblohu, jak se táhnou bez přerušení až k obzoru. Snad mu ani nemůžeme mít za zlé, že se mu sevřelo srdce. Okamžitě se mu zvedl žaludek.

„Hej! Rynelfe!“ přikázal Kaspian jednomu z námořníků. „Přines kořeněné víno pro jejich Veličenstva. Měli byste se po té koupeli něčím zahřát.“ Mluvil o Edmundovi a Lucii jako o Veličenstvech, protože oni, a s nimi i Petr a Zuzana, bývali králi a královnami Narnie dávno před ním. V Narnii plyne čas jinak než u nás. Kdybyste v Narnii strávili sto let, stejně byste se do našeho světa vrátili v přesně stejnou hodinu a stejný den, kdy jste jej opustili.

A kdybyste tady u nás strávili jen týden a pak se do Narnie vrátili, možná byste zjistili, že mezitím uběhlo tisíc narnijských let, anebo možná jen den, nebo vůbec žádný čas. To nikdy nevíte předem, dokud tam nejste. Proto když se děti Pevensieovy vrátily minule do Narnie na druhou návštěvu, bylo to (pro Narniany), jako by se do dnešní Británie vrátil král Artuš (a že jsou lidé, kteří tvrdí, že k tomu jednou dojde. Ostatně já si myslím, že čím dřív, tím líp.)

Rynelf se vrátil s karafou horkého kořeněného vína a čtyřmi stříbrnými poháry. Přesně tohle potřebovali, a když se Lucie a Edmund napili ze svých pohárů, cítili, jak se jim teplo rozlévá až do konečků prstů. Jen Eustace se šklebil a prskal a nápoj vyplivl, pak znovu zvracel a ptal se, jestli nemají Plumptreeho vitaminové nervové tonikum a ať mu ho rozmíchají v destilované vodě, a vůbec, on že trvá na tom, aby ho v nejbližším přístavu vyložili na pevninu.

„To jsi nám ale přivedl veselého společníka, bratře,“ šeptl po straně Kaspian Edmundovi a zasmál se, ale než stačil říct ještě něco, Eustace už zase začal vyvádět.

„Brr! Fuj! Co je propána tohle! Dejte to pryč, to je hrůza.“

Tentokrát opravdu měl určitý důvod k překvapení. Z kajuty na zádi skutečně vyšlo něco velmi zvláštního a pomalu se to k nim blížilo. Mohli byste to nazvat myší, a myšák to také skutečně byl. Jenže ten myšák kráčel po zadních nohou a byl asi šedesát centimetrů vysoký. Kolem hlavy, pod jedním a nad druhým uchem, měl tenkou zlatou obroučku a za ní zastrčené dlouhé nachové pero. (Srst měl myšák velmi tmavou, skoro černou, takže to všechno působilo odvážně a velmi dramaticky). Levou tlapu měl položenou na jílci meče dlouhého skoro jako jeho ocas. Kráčel důstojně po kolébající se palubě, dokonale udržoval rovnováhu a jeho chování bylo velice vybrané. Lucie a Edmund ho poznali okamžitě – Rípčíp, nejstatečnější ze všech mluvících zvířat Narnie a náčelník myší. Ve druhé bitvě u Beruny si vysloužil nehynoucí slávu. Lucie – ostatně jako vždycky – toužila vzít Rípčípa do náruče a pomazlit se s ním. Jenže dobře věděla, že tohle potěšení jí nikdy nebude dopřáno – velice by ho tím urazila. Místo toho poklekla na jedno koleno, aby si s ním promluvila.

Rípčíp vykročil levou nohou vpřed, druhou elegantně šoupl dozadu, uklonil se, políbil jí ruku, narovnal se, nakroutil si vousky a řekl svým ostrým vysokým hlasem:

„Uctivě se klaním Vaší Výsosti. A také králi Edmundovi.“ (Při tom se znova uklonil). „Přítomnost Vašich Veličenstev už byla to jediné, co toto úžasné dobrodružství postrádalo.“

„Brr, dejte to pryč,“ kvičel Eustace, „nesnáším myši. A cvičená zvířata jsem nikdy nemohl vystát. Jsou hloupá a vulgární a – a sentimentální.“

„Rozumím tomu správně,“ obrátil se Rípčíp na Lucii poté, co Eustace probodl dlouhým pohledem, „že tato výjimečně nezdvořilá osoba je pod ochranou Vašeho Veličenstva? Protože jestli ne –“ V té chvíli Lucinka i Edmund kýchli.

„Jsem já to ale hlupák, že vás tady nechám stát v těch mokrých šatech,“ zvolal Kaspian. „Pojďte se dolů převléknout. Tobě, Lucie, samozřejmě přenechám svou kajutu, ale bohužel nemáme na palubě žádné ženské šaty. Budeš se muset spokojit s něčím z mých věcí. Buď tak velice laskav, Rípčípe, a odveď je tam.“

„V zájmu pohodlí dámy,“ odpověděl Rípčíp, „musí stranou dokonce i otázka cti – přinejmenším prozatím –“ a opět probodl Eustace pohledem. Ale Kaspian je všechny pobízel ke spěchu a za pár minut už Lucinka vcházela do hlavní kajuty na zádi. Okamžitě se do ní zamilovala – byla tu tři čtvercová okna, odkud byl výhled na modrou, zvířenou vodu za zádí lodi, nízké polstrované lavice stály ze tří stran kolem stolu, od stropu se houpala stříbrná lampa (tak vzácně jemně tepaná, že Lucinka na první pohled poznala práci trpaslíků) a na zdi nade dveřmi visel zlatý reliéf lva Aslana. To všechno obsáhla jediným pohledem, protože Kaspian okamžitě otevřel dveře na straně pravoboku a řekl: „Tohle bude tvoje kajuta, Lucie. Jen si vezmu něco suchého pro sebe –“ už když to říkal, přehraboval se v jedné ze zásuvek „– a pak tě tu nechám, aby ses mohla převléknout. Když vyhodíš ty mokré věci za dveře, zařídím, aby je odnesli do kuchyně usušit.“

Lucie si okamžitě připadala tak doma, jako by v Kaspianově kajutě bydlela už několik týdnů. Houpání lodi jí nevadilo, protože za starých časů, když bývala královnou Narnie, hodně cestovala. Kajuta byla maličká, ale veselá, obklady na stěnách malované (samí ptáci, nachoví draci a zvířata) a všude dokonale čisto. Kaspianovy šaty jí byly příliš velké, ale nějak si poradila. Jeho střevíce, sandály a vysoké boty byly samozřejmě beznadějně veliké, ale Lucince nevadilo chodit po palubě lodi bosky. Když se dooblékla, pohlédla z okna na vodu ženoucí se kolem a zhluboka se nadechla. Byla si naprosto jistá, že je čekají úžasné časy.

Kapitola 2
Na palubě Jitřního poutníka

„Á, tady jsi, Lucie,“ řekl Kaspian. „Čekali jsme jen na tebe. Tohle je můj kapitán, lord Drinian.“ Tmavovlasý muž poklekl na jedno koleno a políbil jí ruku. Dál tu byli už jen Rípčíp a Edmund.

„Kde je Eustace?“ zeptala se Lucinka.

„V posteli,“ odpověděl Edmund, „a neřekl bych, že pro něj můžeme něco udělat. Když se na něj někdo snaží být milý, je mu z toho ještě víc zle.“

„A my,“ dodal Kaspian, „si mezitím musíme trochu popovídat.“

„No to tedy ano,“ souhlasil Edmund. „Hlavně o čase. Podle našeho času uplynul rok od chvíle, kdy jsme se s tebou rozloučili, to bylo těsně před tvou korunovací. Jak dlouho je to v Narnii?“

„Přesně tři roky,“ odpověděl Kaspian.

„A všechno je v pořádku?“ ptal se Edmund.

„Myslíš, že bych opustil svoje království a vydal se na moře, kdyby nebylo?“ odpověděl král otázkou. „Nemůže to být lepší. Mezi Telmařany, trpaslíky, mluvícími zvířaty, fauny a všemi těmi ostatními teď nejsou vůbec žádné spory. A ty obry, co nás neustále obtěžovali na severní hranici, jsme loni v létě tak vypráskali, že nám teď platí léno. A nechal jsem tam za sebe vynikajícího regenta – Dýnila, toho trpaslíka. Vzpomínáte si na něj?“

„Starý dobrý Dýnil,“ usmála se Lucinka, „samozřejmě, že si vzpomínám. Líp sis vybrat nemohl.“

„Je věrný jako jezevec, madam, a statečný jako – jako myšák,“ potvrdil Drinian. Chtěl říct ,jako lev‘, jenže si včas všiml, jak ho Rípčíp upřeně sleduje.

„A kam vlastně plujeme?“ ptal se Edmund.

„Lord Rhoop, Výsosti,“ napověděl mu Drinian.