Když se v zoo zhasne

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Zuzana Hodková a kol.

Když se v zoo zhasne – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Albatros Media a. s., 2020

© Zuzana Hodková a kol., 2020

Illustrations © Marie-Magdalena Valentová, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-266-1573-6

ISBN e-knihy 978-80-266-1587-3 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-266-1588-0 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-266-1589-7 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

Úvod

Když ze zoo odejdou poslední návštěvníci a zapadne sluníčko, zvířecí rodiče zaženou své děti do pelíšků. Když si malý lev Tobi rozčeše hřívu, lední medvídě Iša vypne ledovou sprchu a malá zebra Rézi si oblékne pruhované pyžamko, když si opička Didi konečně vyčistí zoubky a hrošík Pišta načechrá vodní polštář pod hlavou, sloník Rufík zatroubí večerku a žirafka Mína zhasne pouliční lampu. Právě teď je čas na zvířecí pohádky před spaním.

A víte, jaké pohádky se vlastně v zoo vyprávějí, aby zvířecí děti usnuly?

My jsme to chtěli vědět.

A protože jsme novináři – to jsou lidi, kteří píšou pro ostatní lidi to, co se ve světě děje, chtěli jsme znát i ty nejlepší zvířecí pohádky.

A tak jsme jednou v zoo zůstali na tajňáka i po zavíračce…

Mína, žirafa z velkoměsta

JANEK RUBEŠ

Víte, co by si přála malá žirafí holčička Mína? Vyzkoušet si alespoň na chvilku žít jako lidi. A přesně takové pohádky jí večer před spaním vypráví strejda žirafák.

Být žirafou ve velkém městě má jistě plno výhod. Mína, která měří bezmála tři metry, což je asi jako ten nejvyšší strom na vaší zahradě, si to vždy užívala. Natrhat třešně nebo meruňky nebyl nikdy problém. V přehazce ve škole byla vždy oblíbená v týmu a šplh o tyči?

Pff, Míně stačilo se postavit na špičky a dosáhla až na strop.

Často ji i paní učitelka prosila, aby jí pomohla sundat něco z vysoké skříně z útrob školního kabinetu. Mína to měla ráda. Vždy tak trochu vyčnívala a užívala si být středem pozornosti.

Bohužel výška s sebou přináší i mnoho problémů. Mínini rodiče, paní a pan Žirafákovi, by mohli vyprávět. Těch boulí, co za život nasbírali při každém průchodu dveřmi, bylo nespočet. Jednou se tatínek Míny bouchnul do hlavy tak moc, že boule vypadala jako druhá hlava. A právě tohle trápilo i Mínu – hlavně při každodenní cestě do školy tramvají. O dveře už se sice nebouchala, ale celou cestu do školy musela jet v tramvaji číslo 22 z Divoké Šárky až na Strossmayerovo náměstí s hlavou sklopenou, aby se do tramvaje vešla. Dovedete si představit, jak ji muselo bolet za krkem?

Mína byla ale žirafa koumák a nechtěla to nechat být jen tak. Jednoho dne, když se ve škole učili o tom, že i jedinec – třeba i žirafa – může změnit svět, řekla si Mína, že to zkusí. Zasedla ke starému psacímu stroji po tatínkovi, který je speciálně upraven pro sudokopytníky, a napsala rovnou řediteli Dopravního podniku, panu Lenochodovi, který má ve městě na starost všechny tramvaje.

„Vááážený pane Lenochode,“ začala Mína zdvořile svůj dopis. „Jak možná víte, my žirafy to nemáme v tramvajích jednoduché. Chtěla bych vás tedy nejen za sebe, ale za všechny žirafy ve městě poprosit, zda by bylo možné udělat tramvaj, která by neměla střechu – tedy kabrio tramvaj – a já bych se už nebouchala do hlavy a nemusela bych jezdit z Divoké Šárky až na Strossmayerovo náměstí sklopená.

Ostatní žirafy, ale i třeba vysocí sloni, jako je můj kamarád Rufík, budou taky moc rádi. Jistě znáte kabriolety, tedy auta bez střechy, tak já si myslím, že by to šlo udělat i s tramvají. Ocení to i Iša, můj kamarád lední medvěd, kterému je v létě v tramvaji vždy obrovské vedro. Když nebude mít tramvaj střechu, nejenže nebudu muset být ohnutá a sklopená, ale bude tam i příjemně profukovat. Moc vám děkuji. Podepsána vlastním sudokopytem. Mína.“

No, co vám budu povídat, na první, ač velice zdvořilý dopis pan ředitel Lenochod nezareagoval. Mína se ale nevzdala a psala mu dopis každý týden: „Vááážený pane řediteli…“

Nakonec k překvapení Míny přišla odpověď. Bylo to ovšem po dlouhé době, neb lenochodi nejen pomalu chodí, ale i strašně pomalu píšou.

„Vážená Míno, tramvaj bez střechy? Kde jste to viděla?“

Míně odpověď radost neudělala, ale rozhodla se, že napíše znovu.

„Váááážený pane řediteli, právě že jsem tramvaj bez střechy ještě neviděla! A moc bych ji vidět chtěla a ráda bych v ní i jezdila bez ohnutého krku. A se mnou i Rufík i Iša…“

Pan ředitel Lenochod si po přečtení Mínina dopisu pomalu podrbal bradu, hooodně pomalu bouchl do stolu tak, že to ani nebylo slyšet, a řekl: „Vždyť ta holka má vlastně pravdu. Není jediná, kdo bude mít z tramvaje bez střechy radost. Tak já ji tedy nechám vyrobit!“

A skutečně, hned to tedy nebylo, ale nakonec se přeci na trase 22 objevila zbrusu nová tramvaj bez střechy. Mína mohla poprvé nastoupit se vztyčenou hlavou a s radostí, že se jí podařilo něco změnit. Od té doby už nemusela jezdit celá zkroucená a nebolelo ji za krkem. Koukala se po všech domech a ulicích a měla vítr v hřívě.

Panu řediteli Lenochodovi samozřejmě poděkovala a jako dárek mu na své zahrádce natrhala ty nejčervenější třešně, které vždy rostou až úplně nahoře. Mimochodem, až se budete někdy procházet po městě, koukejte a třeba i vy Mínu uvidíte, jak se prohání ve své oblíbené modré tramvaji bez střechy.