Jsem průšvih jménem Klaudie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Milena Durková

Jsem průšvih jménem Klaudie

Copyright © Albatros Media, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

Mamka nesla dvě krabice a supěla s nimi do schodů. Ještě jí zbývala dvě schodiště po čtrnácti schodech a jedno odpočívadlo. Náš nový byt v Praze byl totiž až ve třetím patře a výtah v domě nebyl.

Courala jsem se za mamkou se stolní lampou a ramínkem na šaty, co vypadlo z krabice.

Spíš než tajuplně neznámé mi všechno připadalo divné. Ne jako zvláštní, ale jako studené a nepříjemné. A dole pod schodištěm ležela chcíplá myš. Což já nesnáším.

„Ksakru,“ spustila mamka, protože horní krabice se jí začala houpat. Naštěstí mamka šikovně přešlápla a vyrovnala to.

„Mami, co v tom máš?“ pípla jsem.

„Co asi,“ zahekala mamka. „Veškerou tíhu existence!“

Měl to být samozřejmě vtip, mamka nesla jenom svoje knížky. Ona čte hodně, možná ještě víc než já. Jenže já mám ráda napínavé příběhy, co se po přečtení dají vyprávět. Ona si kupuje samá slavná filozofická pojednání s názvy jako Kritika praktického rozumu nebo Svět jako vědomí a nic. Když řeknu, že se to nedá číst ani náhodou, mamka se tomu směje, jako by právě to na tom bylo super. Filozofie je mamčin koníček. Původně měla být její zaměstnání, ale místo toho jsem na světě já. To vysvětlím později.

„Nepusť si to na palec,“ připomněla jsem mamce, když stála konečně s krabicí v předsíni našeho nového dvoupokojáku. Mamka krabice položila na komín z dvou předchozích a řekla, že mám plavat okamžitě dolů, protože to vypadá na déšť a stěhováci šli na svačinu.

Mamka běžela napřed, slyšela jsem, jak její tenisky pleskají o schody. Věděla jsem, že bych měla jít hned za ní a pomáhat, ale stejně jsem nejdřív prošla obě místnosti našeho nového bytu. Vypadaly veseleji než chodba, to určitě, ale stejně se mi moc nelíbily. Bylo to tu staré a obydlené, myslím jako opotřebované. U stropu visely lustry, co už byly úplně nemoderní, takové podivné kovové krouceniny. A parkety v obýváku byly kdovíproč kropenaté od zelené barvy, i když zeleného tu nebylo nic. Vlastně jo, výhled z oken. Ten docela ušel. Sice byl jen do dvora, ale byly tam stromy. Kaštany, moje i mamčiny oblíbené.

„Za tohle nájemné je byt v Praze dárek,“ prohlásila mamka, když si to tu poprvé prohlédla. „My si to už vyčančáme!“

Ve Vysokém, kde jsme bydlely do dnešního rána, jsme měly tři plus jedna. To znamenalo, že jsme měly každá svůj pokoj a ještě obývák. Náš panelák byl poslední v řadě, za ním už bylo jen pole a dále les. Tak to byl nejlepší panelák ze všech. A měly jsme slunce celý den, buď v kuchyni, nebo v obýváku. Ach jo!

Stála jsem u špinavého okna, které mělo pod spodním rámem škvíru, a rám byl celý černý od průvanu a ten černý průvan mi foukal na bílé tričko. A došlo mi, že v místnosti vůbec není kuchyňská linka. Dokonce ani dřez. Ze stěny trčel jen kohoutek.

Jejda! Škubla jsem sebou, jak jsem si vzpomněla, že jsem měla být dávno dole. Mamka se naštve, že ji nechávám, ať se dře s věcmi sama. Letěla jsem dolů po schodech a myslela, že mamku potkám, jak vleče další krabici knih, které napsali lidé, co mají děsně studená jména jako Heidegger a Kierkegaard nebo Husserl. Ale po schodišti šla jen stará paní s jezevčíkem a trochu nesouhlasně se po mně koukla, asi že dolů tak letím.

Mamka byla před domem. Seděla v jednom z našich kožených křesel, která stěhováci vyndali z vozu a postavili na chodník, a v ruce držela zapálenou cigaretu. A to je nekuřačka! Mluvila při tom s nějakou paní, co uměla kouřit lépe a měla vlasy odbarvené tak na blond, že vypadaly oranžové. Když jsem k mamce přišla, chtěla mě té paní představit.

Jenže vtom se spustil parádní slejvák.

2

Moje mamka je nejdůležitější člověk v mém životě. Já mám kromě babičky v Žilině jenom ji. Babičku teď vídám hlavně o prázdninách. Před čtyřmi roky, když mi bylo devět, si vzala jednoho pána ze Žiliny a odstěhovala se za ním. Od té doby si babička stěžuje, jak je na Slovensku všechno jiné a že si tam nemůže zvyknout. A mamka babiččiny nářky nebere moc vážně a vždycky řekne, že je to fakt, všechno je tam jiné, například se tam mluví slovensky. A babička vzdychá, že od mamky se porozumění nedočká.

Jednou jsem se mamky zeptala, proč se tedy babička nepřistěhuje zpátky a nebydlí třeba s námi. Mamka řekla, že proč, vždyť babička je spokojená. Stěžuje si jen proto, že je to její způsob, jak si povídat. Je ale v pohodě, protože má zahrádku a skleník a pan Sedliak je hodný člověk a všechno jí spraví a pěstuje s ní deset druhů rajčat.

Tak babička bydlí dál v Žilině a já mám skoro pořád jenom mamku. Moje mamka je dost super zajímavá. Babička ale říká, že mamka žije divně a že by se měla usadit. Mamku to vytáčí a vždycky babičce na její námitky odpoví, že ona si přece nestěžuje. A že ji pokaždé usadí babička.

Já nevím, kdo má větší pravdu: většinou se mi zdá, že mamka. Aby šlo pochopit, proč má babička takové poznámky, musím se zmínit o svém taťkovi. Samozřejmě celou dobu někde existuje, i když ne s námi. Mamka mi vysvětlila, že byl můj tatínek jen osm měsíců, dva týdny a pět dní, než jsem se narodila. Potom se všechno strašně zamotalo.

Mamka mi to vyprávěla trochu jinak než babička, ale já mám raději mamčinu verzi, protože ta babiččina je na taťku dost naštvaná. A na mamku taky. Jen proti mně babička nic nemá, naopak, říká, že beze mě by se z mamky musela zbláznit.

Mamka se s taťkou seznámila v Praze. Oba začínali studovat filozofii, a tak se potkali hned na začátku, v prvním semestru. Nejdřív si povídali o knížkách a pak spolu začali chodit. Jenomže, a to se stalo, ještě než ten první semestr skončil, mamka zjistila, že čeká mě. Pro babičku to byl dost šok, protože ona si přála, aby mamka jenom studovala a taky aby přestoupila na jinou vysokou školu, protože filozofie babičce nepřipadala jako solidní budoucí zaměstnání. A když měla mít mamka navíc ještě mimino, babička se bála, že mamka nevystuduje vůbec nic.

Mamce to ale bylo fuk. Řekla, že stačí, když bude taťka studovat filozofii za oba dva a ona se bude starat o mě. Jenže můj taťka si najednou naplánoval, že odjede na rok do ciziny, až do Kanady. Mamka vůbec netušila, že se chystá odjet a na tak dlouho. A on odletěl hned v červnu a za měsíc mamce napsal, že natírá domy střídavě pravou a levou rukou, protože jen pravou už to nezvládá. V Kanadě jsou domy ze dřeva.

Mamka se na taťku strašně naštvala za to, že odjel. Ona to považovala za zradu. A rozhodla se, že si mě nechá jenom sama pro sebe. Když jsem se narodila, mamka řekla, že můj tatínek není ve skutečnosti můj tatínek a že ho nesmějí napsat do rodného listu. V žádném případě.

Babička se moc zlobila, že je mamka taková pomstychtivá, ale s mamkou to ani nehnulo. Ale pojmenovala mě alespoň po ní, aby babička měla radost.

Tak jsem Klaudie.

3

Ten den, kdy jsme se stěhovaly do nového bytu v Praze, jak tak hrozně pršelo, mi zmokl můj toaletní stolek. Byla jsem naštvaná. Také na mamku, protože ona, když se rozpršelo, začala zachraňovat krabice s knihami. Můj stoleček nechala stát na chodníku a nechtěla mi ani dovolit přikrýt ho před deštěm mojí peřinou.

Ta paní s oranžovými vlasy, co se s ní mamka právě seznámila, mamce pomáhala nanosit krabice do chodby pod schodiště. Dokonce na jednu, co stála ještě na chodníku, položila svoji pláštěnku, protože krabice neměla víko. Ale já jsem mamce nepomohla, i když na mě křikla, ať nestojím jako zakletá a odnosím alespoň polštáře z pohovky. Jen jsem stála u svého toaletního stolku a zírala, jak o jeho naleštěnou mahagonovou desku pleskají velké kapky a jak dopadají na zrcadlo a kloužou po něm šikmými cestičkami. A měla jsem chuť brečet. Takovýhle začátek na novém místě se mi vůbec nezamlouval!

Tenhle nádherný stolek mi koupila babička, než se odstěhovala na Slovensko. Ale ne obyčejně v obchodě. Nechala ho udělat na zakázku, přesně na míru, aby se ve starém bytě vešel mezi stěnu a konec postele. Stoleček má zakulacené rohy a do nich jsou vyřezané akantové listy jako na opravdovských starožitnostech a nahoře má oválné kulaté zrcadlo, co se dá sklápět a odklápět a je přišroubované k desce stolku. Ke stolku ještě patří stolička, co se točí jako od piana a sedátko má růžově polstrované. Ta byla naštěstí ještě ve stěhovacím voze, takže nemokla.

Když mi babička tenhle stolek dala, mamka prohlásila, že je to hrozný kýč a že ve mně tímhle dárkem bude babička podporovat přesně to, co ona, coby rodič, podporovat nehodlá. Tím mamka myslela ješitnost na osobní zevnějšek. A že mi babička místo tohoto nesmyslu měla radši zaplatit nějaký kvalitní jazykový kurz. Ale já jsem z toho stolku byla radostí úplně bez sebe. Tak strašně se mi líbil, že jsem se v noci budila a musela si rozsvítit a kouknout se na něj, že ho opravdu mám.

Mamka se postupně se stolkem smířila a dokonce si ze mě dělala legraci, že je to moje kouzelné zrcadlo a že se ho ptám, zda jsem v celé zemi nejkrásnější. Ale teď v dešti zachraňovala svoje bachraté krabice plné knih a po mém stolečku se ani neohlédla.

Najednou jsem si uvědomila, že vedle mě někdo stojí. Až jsem sebou trhla, jak jsem si toho hned nevšimla. Byla to nějaká holka, vysoká přesně jako já. Stála tak blízko, že na mě skoro dýchala, a koukala na můj stoleček. A usmála se na mě, jako bychom se dávno znaly.

„Ty se sem stěhuješ?“ zajímala se. Jako by to nebylo úplně jasné z toho, co vidí kolem sebe na chodníku.

Koukla jsem se na ni. Měla rozčepýřené vlasy, jako by právě vstala z postele. Bundu, co byla tak opraná, že už neměla vůbec žádnou barvu. A taky tepláky, takové ty nejobyčejnější bavlněné tepláky vyboulené na kolenou, a špinavé tenisky. O krok jsem couvla, ale jen proto, abych si ji mohla změřit zhnuseným pohledem. Takhle vlezlou holku jsem snad v životě neviděla.

„A tebe se to nějak týká?“ Řekla jsem to schválně pomalu a srozumitelně.

Holka zrudla, otočila se na patě a okamžitě odešla. Asi nebyla tak drzá, jak jsem si původně myslela.

Mamka a ta paní s oranžovými vlasy už odnosily všechny krabice a seděly teď spolu na obrubníku, kouřily a něčemu se smály, protože už nepršelo. Byla to jen přeháňka, i když dost hustá.

Sundala jsem si mikinu a začala utírat svůj stoleček. Krásně a pečlivě, úplně do sucha.

4

Ten první večer v našem novém bytě jsme spaly na matracích na zemi. Postele se musely sešroubovat. Navíc z té mé se ztratil takový kolíček, co se zastrkuje do čela postele, a tak jedna strana pořád padala, jakmile na ní byla matrace. To zastrkování a pokládání matrace nás stálo tolik času, že se už mamce nechtělo sestavovat letiště a prohlásila, že pro jednu noc to vydržíme jen na matracích.

Ta paní s oranžovými vlasy nám přinesla teplou večeři. Ukázalo se totiž, že je naše sousedka z vedlejšího domu. A když viděla, jak se hmoždíme s postelí, řekla, ať si mamka kvůli tomu nedělá hlavu, že její přítel je hrozně šikovný a tu moji postel spraví jako nic. Když ta paní odešla, mamka byla hrozně ráda. Tedy ne že ta paní odešla, ale že i v Praze potkáme prima lidi, že už je jí to jasné.

Já jsem ale nebyla vůbec nadšená. Když ta paní s oranžovými vlasy řekla, že její přítel je šikovný, zamračila jsem se na ni, i když ona nemohla vědět proč. Bylo mi protivné slyšet slovo přítel. Mamka totiž měla donedávna také přítele, jmenoval se Luboš. A i když jsme se z Vysokého neodstěhovaly přímo kvůli němu, stejně to byla částečně jeho vina.

5

Tohle je mamčin příběh, ale musím ho říct, aby všechno dávalo smysl. Jinak by nebylo jasné, proč jsme najednou bydlely v Praze, i když ještě neskončil školní rok.

Moje mamka měla ve Vysokém stánek s občerstvením. Hned u nádraží. Byl její vlastní a mívala tam otevřeno až do tří do rána nebo jak se jí zrovna chtělo. Prodávala kávu, čaj a pití nealko i alko. Také sušenky, horké párky a pekla i vafle se šlehačkou, někdy smažila i obalovaný hermelín. Nejvíc ale prodala láhví a plechovek s pivem, protože kromě lidí od vlaku chodili ke stánku i takoví, kterým se nechtělo spát a šli v noci na pivo. Stavovali se tam i bezdomovci, protože u mamky býval horký čaj a včerejší rohlíky s česnekovým máslem zadarmo.

Po půlnoci bývala mamka jediná, kdo měl na nádraží otevřeno. Vždycky spustila mříž a zboží podávala okénkem v té mříži. Většinou byl klídek a mamka si mezi prodáváním četla. Ale občas se stalo i něco napínavého nebo strašidelného. Třeba jednou o půl jedné v noci si tu u ní koupil takový divný pán tatranku. Mamka si ho všimla obzvlášť dobře, protože na něm bylo něco nervózního, i když vypadal normálně, jako jeho oblečení a tak. No a ani ne za půl hodiny přišli dva policisté a ukazovali mamce fotku, na které byl ten pán, jenže mladší, a ptali se jí, jestli ho neviděla. Mamce se nechtělo říct, že jo, protože si u ní koupil tu tatranku, takže pro ni byl zákazník a ne nějaký hledaný muž. Řekla, že si není jistá, že obsloužila hodně lidí. Jenže policie pak toho pána chytila na nástupišti, když se chystal nastoupit do vlaku. A dala mu želízka. Když s ním pak ti dva policajti šli kolem stánku k policejnímu autu, jeden policajt na mamku křikl, protože měl dobrou náladu, že toho chlápka chytili: „Tak ho máme!“ A ten pán, co ho zatkli, se na mamku taky koukl a mamka později řekla, že na ten pohled nikdy nezapomene. Že už ví, co je to vražedný pohled. A dostala hrozný vztek na toho policistu, protože podle toho, jak na mamku zavolal, si ten divný pán musel myslet, že je mamka na něj upozornila. A mamka kvůli tomu týden nespala a pořád se toho pána bála, i když ho odvezli na policii.

Další věci, které se děly kolem stánku, byly většinou takové, že se někdo opilý s někým jiným opilým pohádal. V tom případě mamka většinou stáhla vevnitř roletu a četla si, dokud nebyl venku klid.

Babička nemohla pochopit, proč si mamka vybrala takovouhle práci. Navíc že chodí domů k ránu, půl dne pak spí a já jsem večer doma sama. Když mamka babičce vysvětlovala, že potřebuje dělat něco nezávislého a zajímavého, babička to nechtěla slyšet. A když jí mamka vysvětlovala, že i kdyby za jeden večer dala jednomu jedinému bezdomovci housku, má její stánek s občerstvením smysl, babička to nebrala. Pořád opakovala, že to má mamka z té své filozofie a té že se nenajíme. A že se dost nesnaží, protože jinak by si našla něco denního.

Že mamce třenice s babičkou vadí, vím podle toho, že vždycky, když babička odjede, mamka vezme nějakou těžkou knihu, nějakého filozofa, co píše tak složitě, že to možná ani nedává smysl, a zažere se do ní. Ona říká, že ji ani tak nerozhodí, když ji ve stánku někdo nespravedlivě nařkne, že ho okradla o drobné, ale od babičky jí vadí, i když jí řekne, že má nakřivo kytku ve váze. Já myslím, že je to tím, že mamka má babičku hodně ráda. Tak ji mrzí, když proti ní babička něco má.

Ale stánek si mamka vymluvit nedala, ani když jí babička říkala, ať si dá pozor, aby se o tom, že mě každou noc nechává samotnou doma, nedozvěděla sociálka. Když tohle babička řekla, mamka se tak lekla, že začala ráno vstávat a dělat mi snídani a chystat svačinu do školy. Jenže při tom bývala tak rozespalá, že mi jednou na chleba s nutelou dala salám. Tak jsem jí prostě začala ráno vypínat budík, aby se neprobudila. A snídani jsem dělala já jí. A nechávala jsem jí ji pod skleněným poklopem na sýry, co má nahoře cínovou veverku a přivezla ji mamce z Francie její nejlepší kámoška Jája. O Jáje bude řeč brzy.

Jednou odpoledne přijela mamka ke stánku se svojí rezavou dodávkou renaultkou Master a začala vyndávat basy s pivem a s mattonkou. A stál tam už nějaký pán a chtěl párek. Mamka řekla, ať se nezlobí, ale že bude otvírat až za dvacet minut. A omluvila se, i když otevírací hodiny měl ten pán na cedulce přímo před očima. Mamka je vždycky zdvořilá, ona říká, že když někdo pracuje v noci, vyplatí se mu ve dne nikoho nenaštvat. Jenže ten pán jí najednou začal brát ty basy z rukou a skládat je přímo do stánku pod pult, kam si je mamka dává. Mamka si to normálně dělá nejraději sama, ale tenhle pán jí byl sympatický. A ty basy nosil raz dva, v každé ruce jednu, vůbec je nemusel tahat v obou rukou a otloukat si kolena jako mamka. Když byla dodávka prázdná, mamka mu prodala ten párek a ještě si chvíli povídali. Pak se ten pán rozloučil a šel na vlak.

Další den, když mamka otevírala, to bylo lehčí, protože nemusela nosit basy s nápoji, ještě měla ve stánku zásobu. Když otevřela okénko a uvazovala si zástěru, uviděla, že ten pán, co jí včera pomáhal, stojí na protějším chodníku a kouká přímo na ni. Mamka se děsně lekla. Ona se totiž bála, aby si ji někdo nevybral jako oběť. Mamka absolutně není takový typ. Na to musí být člověk nejistý, a mamka je nebojácná. Ale to neznamená, že se nějaký zloděj nebo násilník nemůže splést.

Když ten pán viděl, že mamka na něho taky kouká, normálně se usmál a pozdravil. A šel k ní. A zeptal se jí, jestli by s ním nešla do kina. Mamka už mu chtěla odpovědět, že se spletl, protože ona má manžela. Jenže mamka opravdu není strašpytel. A tak jen řekla, že děkuje, ale do kina by nešla.

Ten pán potom řekl, že jezdí každé odpoledne ve 3:15 vlakem do Humpolce do práce. A koupil si zase párek s hořčicí. Potom si kupoval párek každý všední den celé dva měsíce a už se ani jednou nezeptal, jestli by mamka nešla do kina. Po těch dvou měsících jí řekl, že dneska jede naposledy, protože už s tou prací v Humpolci končí. A když se mamce nechce do kina, jestli by tedy nešla na fotbal.

Mamka na ten fotbal šla. On se jí ten pán mezitím začal líbit.

6

To nebylo poprvé, co měla mamka přítele. Nejdřív jsem ani nevěděla, když s někým chodila. Potom už jo, protože o tom přede mnou mluvila s babičkou. Ale k nám domů přivedla mamka až Mirka. Byl to sportovec a já jsem pro něj byla nejspíš vzduch. Ale ne jako bych mu vadila, spíš jako by ho ani nenapadlo, že by se se mnou mohl bavit. Dokonce si u nás jednou usmažil vajíčka a mě se ani nezeptal, jestli nemám hlad. A v obýváku pořád ležely jeho činky, takže i mamka nadávala, když o ně zakopla. A mamce chodil každý měsíc účet za vodu, že bychom za to asi mohly mít bazén, protože ten Mirek, když k nám přišel, se třeba hodinu sprchoval. Ale to mamce tak nevadilo. Rozešla se s ním až kvůli těm vajíčkům. A bylo jí to líto, ale mně ne. Protože ten Mirek byl sobec a nikdy mamce nepřinesl ani kytku. Jen jednou na ochutnání iontový nápoj. Jako že by ho mamka mohla ve stánku prodávat. Jenže byl hnusný, ten nápoj, a mamka ho vylila.

Tenhle nový pán, co se s ním mamka seznámila u stánku, se jmenoval Lumír, ale to jméno se mu nelíbilo, tak si říkal Luboš. Když se s mamkou scházeli asi měsíc, mamka mi řekla, že by se Luboš chtěl se mnou seznámit a jestli bych s nimi nechtěla jít na kuželky.

To mě překvapilo příjemně. Ještě nikdy totiž žádný mamčin přítel nenavrhl, abych s nimi někam šla. Spíš chtěli všichni mamku jen pro sebe. Ale tenhle pán se tvářil, že je úplně normální, že když teď s mojí mamkou chodí nejen na fotbal, ale taky do kina a do restaurací, musíme se seznámit.

Mně se na začátku moc nelíbil. On například vůbec nemluvil jako mamka. Mamka sice nemluví tak spisovně jako v knížkách, ale určitě by neřekla: Máme doma králíci. Luboš navíc asi ani nevěděl, jaký je rozdíl mezi králíkem a zajícem, takže říkal: Můj brácha má zajíci. Mamka mi zakázala, abych se šklebila nebo smála, když něco takového řekne. Říkala, že nemůžu chtít, aby byl každý perfektní ve všem. Mně ale brzy přestalo vadit i to, že Luboš říká bysem a lepčejší. Protože s tímhle mamčiným přítelem nebyla nuda.

První víkend v červnu nás Luboš pozval na Vranov a učil mě tam surfovat. Já jsem si to vždycky přála a taky mi to myslím šlo. A brzy nato jsme šli na horolezeckou stěnu a pak na opravdovou skálu. Jen bungee jumping mi mamka nedovolila. A také skok padákem jí vadil, tak jsme alespoň letěli větroněm. To už mi bylo fuk, jak Luboš mluví a že mu chybí půlka předního zubu. Protože on si pořád vymýšlel něco nového, kam bychom mohli jít a co bychom mohli dělat. A také když se v pondělí ve škole mluvilo o tom, kde kdo o víkendu byl, už jsem nemusela říkat, že jsem dočetla sedmý díl Harryho Pottera.

Potom mamka pozvala Jáju. Jája s mamkou se spolu kamarádí už od základní školy, takže vlastně odjakživa. Jája je už dvakrát rozvedená, i když je stejně stará jako mamka. Babičce se to na ní nelíbí, ale mamka říká, že když Jája zatím nemá děti, může se vdávat a rozvádět, jak chce. Mamka jí chtěla Luboše představit proto, že Jája je její nejlepší kamarádka a řekne jí na rovinu, co si o něm myslí.

Mamka chtěla, aby to setkání dobře dopadlo. Chtěla myslím i Jáju trochu ovlivnit, protože koupila novou, strašně drahou mašinu na espreso a kakaové laskonky, protoře Jája je má ráda. Jája, tedy Šimpa. Šimpa byla Jájina přezdívka ve škole, protože jí dřív odstávaly uši. Než si dala udělat operaci.

Jája přišla k nám a seděla v obýváku a Luboš zaklepal a nesl jim kafe. A talířky na ty laskonky a na každém talířku byl fialový kosatec pro ozdobu. Normálně Luboš kytky na talířky nedával, když nesl kafe jen mamce, a také neklepal, ale ten den to byl jeho nápad, aby se Jáje zalíbil. A mamka se na Luboše usmívala a já jsem se koukala na Jáju, co tomu jako říká. Jája neříkala nic. Zírala na Luboše, jako by právě spadl z Marsu a ještě nestačil odzelenat. Ale zírala jako někdo, kdo nemá Marťany rád. Luboš položil tác a já myslela, že odejde, ale on zůstal stát a čekal, jestli ho Jája s mamkou pozvou, aby si k nim přisedl. Ale Jája se mračila, jako že si chce s mamkou povídat sama. Tak Luboš odešel z obýváku, protože Jája byla nezdvořilá. A mě poslala mamka do sklepa pro mattonku, tudíž jsem neslyšela, co Jája mamce řekla.

Ale nemohlo to být moc dobré, protože Jája vůbec nevypila espreso. Když odešla, mamka o té návštěvě nic neříkala a Luboš asi poznal, že mu Jája dala málo hvězdiček. Honem vymyslel, že osmirkujeme parkety v předsíni, aby se mohly nově natřít. Aby se mamka rozveselila. To bylo od Luboše fajn. Určitě se v té situaci choval mnohem lépe než Jája. Jenže asi týden nato si mamka bohužel vymkla kotník.

7

Nesla do sklepa prázdné láhve a na posledním schodě špatně došlápla. Když se vrátila nahoru, kulhala a hrozně ji to bolelo. Já jsem jí nosila na ten kotník led, protože za chvíli otekl, že vypadal jako fialová baňka. Mamka jen sykala bolestí a bědovala, že nebude moct otevřít a že bude muset vyhodit všechno, co má rozmražené.

Potom napsala esemesku Lubošovi a on ani neodepsal a rovnou přišel k nám. Mamka asi trochu litovala, že mu dala vědět, protože Luboš začal okamžitě organizovat všechno od bolavého kotníku až po stánek. Řekl, že kotník potřebuje horké a ne studené, protože se musí prokrvit, aby se začal hojit. A přemlouval mamku, aby ho strčila do umyvadla s vřelou vodou. Mamka to nechtěla, ale pak to udělala, i když to tím bylo spíš horší. Ale když Luboš prohlásil, že otevře stánek a bude dneska v noci prodávat místo ní, mamka o tom nechtěla ani slyšet. Nakonec ji tam Luboš dovezl a pomohl jí všechno připravit. Mamka pak vevnitř ve stánku pojížděla na kolečkové židli, a když potřebovala sáhnout na polici, vstala na jedné noze. Zvládla to tak celý týden, než mohla zase normálně chodit.

Luboš byl po celou tu dobu pořád u nás. Dokonce chodil po domě v tričku, takže bylo vidět, že je barevně potetovaný až pod lokty. Mamka nechtěla, aby chodil v tričku venku, protože se za to jeho tetování styděla. Ne že by byla takový snob, ale ono to Lubošovo tetování bylo místy dost zvláštní, i když nebylo vulgární. Také u nás v domě bydlelo dost starších lidí a ti nepovažovali tetování za módu ani za umění nebo prostě jen za osobní vkus. Spíš mysleli, že kdo je tetovaný, byl ve vězení. Mamka řekla, že přece nebude sousedům vysvětlovat, že Luboš není zločinec.

Když se mamka mohla zase na kotník postavit a libovala si, že bude zase pilná a nezávislá, Luboš ji chtěl dál všude vozit a pomáhat jí se zbožím a s prodáváním. Mamka mu řekla, že je to od něj hezké, ale že není třeba. Že jí dělá dobře být nezávislá.

Jenže problém byl v tom, že Luboš to nechápal, ani když mu to řekla takhle na rovinu. Mamka pořád musela opakovat, že je všechno v pohodě, že proti němu nic nemá. Že jen chce, aby stánek byl její věc. Luboš pořád říkal, že jí ho přece nebere, jenom jí chce pomáhat. On byl geniální v praktických věcech, i v takových, do jakých se nám s mamkou nechtělo. Třeba když bylo potřeba chytit myš, měl ji za dva dny v pastičce a odvezli jsme ji do lesa a tam jsme ji pustili na svobodu. Ale stánek odmítal pochopit.

Tahle debata o pomáhání se táhla a kazila všechno, co bývalo super. Mě strašně štvala, protože Luboš s mamkou se pořád jen dohadovali, dokonce i když jsme někam společně šli. Třeba jsme jeli na minigolf a mamka s Lubošem se zasekli hned u první branky a hádali se zase o tom samém. A Lubošovi jsem se divila, že mu to pomáhání ve stánku stojí za to, protože musel do své práce ráno v sedm, takže kdyby pracoval s mamkou v noci, znamenalo by to, že by ani neměl čas jít spát. Ale on trval na svém a mamka taky. Protože ta je tvrdohlavá strašně.

Pak mamka oznámila, že pojedeme za babičkou do Žiliny. Jen my dvě. Mamka mohla v klidu tvrdit, že tam jedeme, protože babička je nemocná, nebo že potřebuje s něčím pomoct, ale ona už byla celkově na Luboše tak naštvaná, že jen oznámila, že jedeme na Slovensko a hotovo. A protože taky řekla, že stánek bude po tu dobu zavřený, zase se s Lubošem pohádali. Mamka ale trvala na svém, i když jindy říkala, že kdyby zavřela přes víkend, byla by to finanční sebevražda.

Pak už jsem se ani netěšila, až Luboš přijde. Luboš neměl klíče od našeho bytu a chodil jen na návštěvu, když byla mamka doma. Jednou ale přišel, když byla v práci, a přivezl mi jídlo od McDonalda a celý velký kelímek zmrzliny Haagen Daaz. A dokonce věděl, že nesnáším kečup, takže v hamburgeru nebyl. A když jsem se cpala tím McDonaldem, přišla mamka domů, protože si zapomněla mobil, a řekla, že si nepřeje, abych se takhle hrozně stravovala, hranolky a podobně. Luboš řekl, že jednou za uherský rok se snad nic nestane, a mamka nic neodpověděla, jen se tvářila naštvaně i na mě. A já byla otrávená z obou dvou, protože co jsem měla dělat?

Druhý den, když jsme měly odjíždět k babičce naší renaultkou, mamka najednou oznámila, že autem jet nemůžeme. A nechtěla říct proč. Mamka řekla, že mám vyjít z domu, jít kolem zeleniny k čistírně a vyhlížet Jájina broučka. Jakmile ho uvidím, nasednu a to je všechno.

Koukala jsem na mamku, jako by spadla z višně. Věci k babičce jsem měla sbalené. Naše auto stálo před domem a bylo úplně v pořádku.

Mamka řekla, ať nic neřeším a udělám, co mi nakazuje. Tak jsem hned poslechla, protože takhle se mnou mamka moc často nemluví. A ještě dodala, ať cestou nekoukám, co kde lítá.

Ušla jsem sotva padesát metrů a už jsem viděla, jak u chodníku zastavuje Jájin jedovatě zelený brouček. Honem jsem k němu běžela a nasedla. Jája ani neřekla ahoj. Jen si oddechla a řekla, že teď ještě mamku.

Mamka seděla na náměstí na lavičce a u nohou měla dvě plné igelitky. Řekla, že jsme ten nenápadný odjezd špatně zorganizovaly, protože zapomněla dát Jáje moji tašku, a tak teď musela moje věci nastrkat do igelitek, aby to nevypadalo, jako že někam cestuje.

Mamka byla zpocená a naštvaná a Jája taky vypadala, jako že ji to moc nebaví. Mamka ji poprosila, jestli bychom se nemohly rychle stavit u ní a vypůjčit si nějakou tašku nebo kufřík, abych nemusela cestovat s igelitkami. Jája kývla, ale potom udělala něco, co mamku v té trapné situaci naprosto vytočilo. Jája totiž zastavila u obchodu a tu tašku pro mě došla koupit. Takovou černou, sportovní, nádhernou. Mamka ji chtěla hned zaplatit. Jája ji ale odbyla, že nemusí, a dodala, že spíš ať se mamka modlí, aby se ten její maniak nedozvěděl, že nám pomohla potají odjet k babičce. Protože pak by si možná nemusela být jistá zdravím. Jako Jája.

Viděla jsem, jak mamka najednou vypadá hrozně unaveně. To, co Jája řekla, se jí určitě hodně dotklo. Já jsem zatím přendávala věci z igelitky do té nové tašky. Ještě se na ní houpala cenovka a bylo na ní čtyři a půl tisíce. Tak jsem tu cenovku utrhla a hodila zmuchlanou pod sedadlo, aby se mamka nemusela naštvat ještě víc.

U nádraží mamka Jáje poděkovala a šly jsme na vlak. Mamka řekla, že teď už by jí chybělo jen to, aby potkala někoho známého, třeba pana bezdomovce Kryšpína, a musela vysvětlovat, proč má zavřeno. Naštěstí vlak už stál u nástupiště.

Mamka byla v hrozné náladě a ta ji vůbec neopouštěla. Byla to taková ta její, co při ní mlčí jako vánoční kapr ve vaně. Dokázala nemluvit skoro celou cestu z Vysokého až do Žiliny, a to je víc než šest hodin rychlíkem s přestupem v Pardubicích. Snažila jsem se taky do něčeho zabrat a luštila jsem křížovku. Mamka mi ale nechtěla pomáhat a vždycky, když jsem se na něco zeptala, říkala cože?, jako bych se jí ptala japonsky. Když už jsme byly na Slovensku, mamka mi ještě řekla, že by mě moc prosila, abych se o té záležitosti s Lubošem nezmiňovala před babičkou ani slovem, ani omylem, ani náhodou, prostě vůbec. A sice naprosto v babiččině zájmu, protože babička má vysoký tlak, tak aby třeba neměla nějakou příhodu. Zeptala jsem se mamky, o čem přesně nemám mluvit. Myslela jsem, že mi mamka třeba prozradí, proč řekla Jája o Lubošovi, že je maniak, a proč jsme musely jet vlakem, když jsme mohly jet mnohem pohodlněji autem a zastavit se někde na oběd. Ale mamka jen zavřela oči a položila hlavu na opěradlo, jako by se rozhodla, že je jí od této chvíle všechno fuk. A dojely jsme do Žiliny.

Babička měla radost, že jsme přijely. Ona je členkou dobročinného spolku jménem Anjelik a zrovna tu neděli na ní byla řada, aby se u ní doma konala dobročinná akce. Babička řekla, že mamka přijela jako na zavolanou, protože potřebuje super fantastické občerstvení, a ať si mamka vezme zástěru.

Mamka byla celou sobotu a neděli skoro pořád jen s babičkou v kuchyni. Babička měla plnou hlavu toho, že bude mít v neděli v domě padesát hostů, a tak se mamky ani moc na nic nevyptávala. Takže jí mamka ani nemusela říct, proč jsme vlastně přijely doopravdy.

Trochu se babička vyptávala mě. To když mě v sobotu dopoledne brala do obchodu, aby mi koupila nějaké slušné oblečení. Ona nemá ráda džíny, a přímo nesnáší mikiny s kapucí. Podle ní bych měla nosit sukně a blůzky a svetříky na zapínání. Já bych babičce bývala o Lubošovi řekla strašně ráda. Protože jsem o tom neměla s kým promluvit. Ale neřekla jsem, protože babička by se na mamku rozzlobila. Asi by jí řekla, že je to její vina, že si zase špatně vybrala. Mamka ale nemohla vědět předem, jaký Luboš je. Řekla jsem babičce, že mamka jednoho přítele má, ale že ho moc dobře neznám. Což byla takzvaná odpověď šalamounská, jak říká mamka. Protože já už myslela, že Luboše znám. Ale ukázalo se, že ne.

Mamka se nakonec docela rozveselila. Asi tím, že všichni chválili její pečení a vaření. Taky byla docela legrace. Babiččin spolek pozval kapelu, co hrála a zpívala písničky, jenže tak falešně, že jsme se s mamkou schovaly ve skleníku a hihňaly jsme se tam. Babička tam na nás přišla a řekla, ať toho necháme, že ta kapela sice není špičková, ale hraje zadarmo. A mamka se řehnila jak na Silvestra a řekla babičce, že už chápe, proč se na ten dětský domov vybralo tolik peněz tak rychle. Babička to naštěstí nepochopila, nebo dělala, že ne, a tak se neurazila. Já se radovala, že má mamka zase zpátky dobrou náladu. Jenže jsem se radovala předčasně.

Cestou domů vlakem mamka zase byla zticha a jen koukala z okna. Já tentokrát mlčela taky. A moc jsem si v duchu přála, aby k nám Luboš přišel a mamce se za svoje chování omluvil. A potom nás pozval třeba na bowling. Aby všechno bylo jako na začátku, jako by se nic nepříjemného nedělo.

Aby to ta cesta na Slovensko jakoby smazala. Já jsem si myslela, že je to docela normální přání.

8

Když jsme se vrátily ze Žiliny domů, musela jsem dohánět dva dny školy a mamka výdělek za víkend. Jinak bylo naprosté ticho po pěšině. Luboš k nám vůbec nepřišel. Mamka o něm ani nemluvila. Já jsem se jí zeptala, co bychom dělaly, kdyby najednou zazvonil. Jestli bychom se s ním bavily jakoby nic. Mamka mi kupodivu vůbec neodpověděla, ať se o to nestarám. Jen řekla, že čte Sokrata a hledá řešení. Já vím, že taková odpověď zní, jako by mamka byla trochu cvok. Filozof ve starém Řecku určitě nepsal o tom, co dělat v případě, když se něčí přítel začne chovat divně. Ale já mamku znám a vím, že tím chtěla říct, že si neví rady.

Mamka měla naštěstí mobil v kapse. Tak hned zavolala hasiče.

Mamka byla ten den ráno hrozně roztržitá a málem zalila kytky vařící vodou z konvice. Ale nebyla to ta její roztržitost, jako když filozofuje nad nějakým problémem. Bylo to, jako když má starosti.