Andrew Fukuda 1 – Lov

Aj v tlačenej verzii.

Objedna ť si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Prekliate mesto

Zrodení pre smrť

Andrew Fukuda

Lov– e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká čas ť tejto publikácie sa nesmie rozširova ť

bez písomného súhlasu majite ľ ov práv.

Venované Čching-Lee

K edysi nás muselo byť viac. Som si tým istý. Asi nie toľko, aby sme zaplnili futbalovú tribúnu alebo aspoň kinosálu, ale určite viac, než nás je dnes. Vlastne si ani nemyslím, že z nás ešte niekto ostal. Okrem mňa. Presne tak sa to skončí, keď sa z vás stane lahôdka. Keď po vás zatúžia. Vyhyniete .

Pred jedenástimi rokmi objavili jednu dievčinku u nás v  škôlke. H neď v prvý deň, len čo prišla. Za okamih ju roztrhali. Čo si myslela? Možno ju náhly pocit osamelosti vyhnal do škôlky a naivne dúfala, že si tam nájde niekoho blízkeho. Učiteľka ohlásila, že je čas zdriemnuť si, a  tá malá ako jediná ostala stáť na zemi. V náručí pevne zvierala svojho medvedíka, zatiaľ čo ostatní sa svižne šplhali k stropu. V tej chvíli to mala spočítané. Skončila. To rovno mohla vytiahnuť z  úst svoje falošné tesáky, ľahnúť si na zem a ponúknuť sa im ako zákusok po obede. Spolužiaci na ňu v nemom úžase civeli spod stropu: Ale, ale, čo to tu máme? Počul som, že začala plakať. Prvá sa na ňu vrhla učiteľka.

V  škole sa máte objaviť až po škôlke, keď vám už nehrozí popolud ňajší spánok. Aj tak vás môžu nachytať. Môj tréner plávania bol raz taký rozčúlený z nášho laxného výkonu na turnaji škôl, že nás všetkých donútil, aby sme sa šli vyspať do šatne. Samozrejme, urobil to najlepšie, čo mohol, ale ja som sa takmer prezradil. Mimochodom, plávanie je bezpečné, a ak nemusíte, iný šport nerobte. Pot vás totiž stopercentne prezradí. Keď sa telo zahrieva, vylučuje pot. Na koži sa objavujú kvapky vody, ako keď slintá malé dieťa. Jasné, je to hnus. Všetci ostatní ostávajú studení, čistí a suchí. A ja? Som ako kvapkajúci kohútik. Takže zabudnite na beh, tenis, dokonca aj na šach. Plávanie je bezpečné, lebo vo vode sa pot skryje.

Ale to je iba jedno z pravidiel. Je ich oveľa viac. Môj otec do mňa všetky hustil od chvíle, ako som sa narodil. Nikdy sa neusmievaj, nepochechtávaj ani nesmej nahlas. Nikdy neplač ani nedovoľ, aby ti do očí vystúpili slzy. Za každých okolností si zachovaj neurčitý stoický výraz. Jediné emócie, ktoré občania d áv ajú najavo, sú chuť na glupanov a ro mantická túžba. Ja očividne ani jedno z toho nezažijem. Keď ideš cez deň von, nikdy si nezabudni na celé telo dôkladne naniesť krém. Spálená alebo dokonca len opálená pokožka sa v tomto svete ťažko vysvetľuje. Existuje kopa ďalších pravidiel, zaplnili by celý zošit, lenže to neznamená, že by som si ich niekedy zapisoval. Keby vás nachytali so zoznamom pravidiel, bolo by to pre vás rovnako osudné ako spálená koža.

Okrem toho mi ich otec každý deň pripomínal. Pri raňajkách, keď zapadalo slnko, vždy z toho množstva niekoľko vybral. Trebárs: Vyhýbaj sa priateľstvám. Dávaj pozor, aby si nezaspal na verejnosti (nudné vyučovanie a jazda autobusom sú obzvlášť nebezpečné). Nekašli. Nerob skúšky na jednotky, aj keby spochybňovali tvoju inteligenciu. Nedovoľ, aby tvoje telo ovládlo tvoju myseľ. Aj keby sa dievčatá na teba doslova vrhali, nikdy nepodľahni pokušeniu, pretože za žiadnu cenu nesmieš zabudnúť, že tvoja krása je prekliatie, nie požehnanie. Nikdy nezabudni, že… Toto všetko mi opakoval, zatia ľ čo mi rýchlo upravoval nechty, aby na nich neboli nijaké ryhy ani škrabance. Teraz mám všetky pravidlá doslova vypálené do mozgu. Sú pre mňa také prirodzené ako samotné prírodné zákony. A nikdy mi ani nenapadlo skúsiť niektoré z nich porušiť.

Až na jedno. Keď som začal chodiť do školy školským autobusom ťahaným koňmi, otec ma vždy napomínal, aby som sa neotáčal a nemával mu. Občania to totiž nerobia. Držať sa tohto pravidla bolo pre mňa zo začiatku poriadne ťažké. Kedykoľvek som v prvých dňoch nastúpil do autobusu, všetku svoju pozornosť som musel zamerať na to, aby som sa neotočil. Bolo to ako reflex, kašeľ, čo sa nedá potlačiť. A pre mňa, malého chlapca, to bolo dvojnásobne zložité.

Toto pravidlo som porušil len jediný raz, pred siedmimi rokmi. Bolo to v deň, keď sa môj otec dopotácal domov v roztrhaných ša t ách, akoby sa niekde pobil, a  s poraneným krkom. Prestal dávať pozor, len na chvíľočku, a teraz mal na krku dva zreteľné zárezy. Po lícach mu až na košeľu stekali pramienky potu. Bolo na ňom vidieť, že už to vie. V očiach mal vydesený výraz, a keď ma pevne objal, z celého jeho tela vyžarovala panika. „Odteraz si sám, synak,“ precedil cez zaťaté zuby, zatiaľ čo telo mu zvierali bolestivé kŕče. O niekoľko minút neskôr, keď sa začal celý chvieť a tvár mal na dotyk desivo studenú, vstal a vybehol z domu do ranného svetla. Zamkol som dvere, ako mi prikázal, a utekal som do svojej izby. Zaboril som si tvár do vankúšov a reval som a reval. Bolo mi jasné, čo v tú chvíľu urobil. Utekal čo najďalej od domu, aby to stihol, kým sa premení a slnečné lúče začnú ako prúdy kyseliny spaľovať jeho vlasy, svaly, kosti, obličky, pľúca, srdce.

Na druhý deň, keď školský autobus zastavil pred mojím domom a koňom z rozšírených nozdier unikala para, som to pravidlo porušil. Nemohol som si pomôcť. Keď som nastúpil do autobusu, otočil som sa. No vtedy to už neprekážalo. Môj otec tam nebol. Ani vtedy, ani nikdy potom.

Otec mal pravdu. Od toho dňa som bol sám. Kedysi sme boli štvorčlenná rodina, ale to už bolo dávno. Ostali sme len my dvaja s otcom a stačilo nám to. Matka aj sestra mi chýbali, ale bol som primalý, aby som k nim dokázal priradiť nejaké konkrétne tváre. Dodnes sú len tieňmi v mojej pamäti. Ale niekedy, dokonca aj teraz, počujem spievajúci ženský hlas, a to ma vždy dosť rozhodí. Zakaždým mi hneď napadne: Matka mala krásny hlas. Zato otcovi nesmierne chýbali. Nikdy som ho nevidel plakať, dokonca ani vtedy nie, keď sme spálili všetky fotky a denníky. Lenže neraz som sa prebudil uprostred dňa a videl som, ako s chvejúcimi sa plecami pozerá von oknom a na zachmúrenú tvár mu dopadajú slnečné lúče.

Otec ma pripravil na to, že raz budem sám. Vedel, že ten deň nakoniec príde, hoci, myslím si, že niekde hlboko vo svojom vnútri bol presvedčený, že to bude on, kto ostane posledný, nie ja. Roky do mňa vtĺkal všetky pravidlá, takže ich poznám lepšie ako sám seba. Aj te raz, keď sa za súmraku chystám do školy, čo predstavuje zdĺhavý proces umývania, obrusovania nechtov, holenia rúk a nôh (a odnedávna tiež niekoľkých chlpov na hrudi), nanášania krému (na zakrytie telesného pachu) a leštenia falošných tesákov, počujem v hlave jeho hlas, ako mi tie pravidlá opakuje.

Vždy keď si naťahujem ponožky, počujem, ako ma jeho hlas varuje: Neprespávaj u kamarátov. Nepospevuj si ani nepískaj. A potom počujem pravidlo, ktoré pripomínal iba tak raz do roka. Nikdy nezabudni, kto si. Nikdy mi nebolo jasné, prečo to otec hovoril. Pretože to je ako nezabudnúť, že voda je mokrá, slnko páli a sneh je studený. Opakujem si to každý deň, každú hodinu. Každý raz, keď si holím nohy alebo sa snažím zadržať kýchnutie, potlačiť smiech či predstierať zľaknutie aj pri najmenšom záblesku svetla, si pripomínam, kto som.

Falošný občan.

Žrebovanie

T ento rok som dovŕšil sedemnásť rokov, takže už nemám nárok na školský autobus. Teraz chodím pešo, a rád. Kone – čierne ozruty, kedysi v obľube pre svoju schopnosť vy hľadať korisť, dnes využívané hlavne na ťahanie kočov – ľahko odhalia môj jedinečný pach. Niekoľko ráz obrátili hlavy mojím smerom a civeli na mňa s divoko rozšírenými nozdrami. Chôdza osamote pod temnou večernou oblohou mi vyhovuje oveľa väčšmi.

Z domu odchádzam zavčasu, rovnako každý večer. Keď sa ocitnem vo vstupnej bráne, vidím učiteľov i  študentov na koňoch a  kočoch, sivé tiene v hlbokej tme.

Je zamračené, takže noc je zvlášť temná. Temnota  – týmto slovom označoval otec noc, ktorá všetko navôkol zahalí svojím tmavým plášťom. Tma ma núti prižmúriť oči, čo je jeden z dôvodov, prečo je taká nebezpečná. Všetci ostatní žmúria, iba keď jedia niečo kyslé alebo cítia hnilobu. Nikto nepriviera oči len preto, že je tma. Je to istá cesta na smrť, a  tak si nedovolím viac, než zľahka pokrčiť obočie. V každej triede si sadám čo najbližšie k ortuťovým lampám, ktoré vyžarujú len slabulinký náznak svetla. Väčšina občanov má radšej prítmie než čiernočiernu tmu. Takto znižujem riziko nechceného prižmúrenia očí. Občania nemajú radi miesta v blízkosti lámp – pre nich je tam priveľa svetla –, takže vždy poľahky nejaké nájdem.

Taktiež neznášam, keď ma učitelia vyvolávajú. Prežívam vďaka tomu, že sa držím v  úzadí, že na seba nepútam pozornosť. Keby ma vyvolali, tak ako dnes ráno učiteľ matematiky, všetky oči by sa sústredili priamo na mňa. On vyvoláva častejšie než ostatní učitelia, čo vysvetľuje, prečo ho nemám rád. Píše tým najmenším písmom, aké som kedy videl, takže jeho čmáranice na tabuli v  prítmí triedy je takmer nemožné prečítať.

„No, H6? Čo myslíte?“

H6 je moje označenie. Sedím v rade H na stoličke 6, tak som H6. Označenie sa mení podľa toho, kde práve som. Trebárs v triede občianskej náuky som D4.

„Nebude prekážať, ak neodpoviem?“

Uprene na mňa pozerá. „No, vlastne bude. Tento týždeň je to už druhý raz.“

Dívam sa na tabuľu. „Som z toho úplne vedľa.“ Odolávam poku šeniu rozlúštiť čísla na tabuli, lebo sa bojím, že by som mohol nechtiac prižmúriť oči.

Učiteľ si ma pátravo prezerá. „Tak toto neberiem… Viem, že to zvládnete. V písomných testoch vždy excelujete. Túto rovnicu vyrátate aj v spánku.“

Študenti sa začínajú otáčať ku mne. Síce len niekoľkí, ale aj tak ma to dosť znervózňuje. Dokonca aj dievč ina, čo sedí predo mnou, Ashley June. Jej označenie v triede je G6, ale ja ju v duchu volám Ashley June . Už odo dňa, keď som ju pred rokmi uvidel prvý raz.

Otočí sa a díva sa na mňa svojimi obrovskými zelenými očami. Tvári sa chápavo, akoby jej konečne došlo, že zozadu často túžobne očami hladím jej husté gaštanové vlasy (majú nádhernú, fakt dokonalú farbu!) a smutne spomínam na ten hodvábny pocit v rukách spred mnohých mesiacov. Zadíva sa mi do očí a vyzerá prekvapene, že som neuhol pohľadom, tak ako to robím už niekoľko rokov. Od prvej chvíle, ako som si všimol jej záujem o mňa, od chvíle, ako sa mi pri pohľade na ňu zachvelo srdce.

„H6?“ Učiteľ klepe kriedou o  tabuľu. „No tak, len to skúste!“

„Vážne to neviem.“

„Čo sa s vami stalo? Veď toto je základné učivo!“ Prebodáva ma pohľadom. Patrím medzi najchytrejších študentov a on to vie. Pravda je taká, že by som mohol byť najlepší, keby som chcel. Učím sa tak ľahko, že sa doma ani nemusím pripravovať, ale zámerne chcem zapadnúť medzi priemer. Byť najlepší znamená byť v centre pozornosti. „Pozrite sa sem, vyriešime to spoločne. Len prečítajte zadanie.“

Začína to byť nebezpečné, ale ešte nie je dôvod na paniku. Zatiaľ.

„Vyzerá to, že môj mozog sa ešte neprebudil.“

„Stačí, keď prečítate zadanie. To je všetko, čo od vás chcem.“ Jeho hlas znie stále tvrdšie.

Teraz sa mi to už vôbec nepáči. Začína to brať osobne.

Obracajú sa ku mne ďalšie oči.

Od nervozity sa mi chce kašľať. Zrazu si to uvedomujem. V poslednej chvíli. Občania nekašľú. Nadýchnem sa a pomaly vydychujem. Odolávam nutkaniu utrieť si hornú peru, kde mi určite začínajú vystupovať kropaje potu.

„Musím vás o to požiadať znova?“

Ashley June ma teraz sleduje ešte uprenejšie. Chvíľu sa mi zdá, že pozoruje moju hornú peru. Vidí tam odlesk potu? Alebo som pri holení zabudol na nejaký chĺpok? Potom zdvihne ruku, dlhú štíhlu bledú, pripomínajúcu labutí krk vynárajúci sa z vody.

„Myslím, že to viem, poznám riešenie,“ hovorí a vstáva zo stoličky. Berie kriedu učiteľovi z ruky a ten je zaskočený jej priamosťou. Študenti väčšinou nechodia k tabuli bez vyzvania. Ale Ashley June vždy dostane, čo chce. Prečíta rovnicu a  potom rýchlo píše veľké písmená a  číslice . O  chvíľu je hotová, sama si príklad odfajkne a na koniec pripíše A+ . Opráši si ruky a vracia sa na svoje miesto. Niektorí študenti spolu s učiteľom sa začínajú škriabať na zápästiach.

„To bolo vtipné,“ vraví učiteľ. „Páčilo sa mi to.“ Škriabe si zápästie ešte rýchlejšie a   ďalší študenti sa k nemu pridávajú. Škrabot nechtov na pokožke sa nesie po celej triede.

Pridávam sa k nim a dlhými nechtami si škriabem zápästie, aj keď sa mi to vôbec nepáči. U mňa to nefunguje, necítim svrbenie, keď sa mi zdá niečo vtipné. Môj prirodzený inštinkt mi káže usmiať sa – to znamená roztiahnuť pery a odhaliť zuby –, a nie poškriabať si zápästie. Mám tam citlivé nervové zakončenia, nie vtipnú kosť.

Zrazu sa zo školského rozhlasu ozýva hlásenie. Všetci sa prestávajú škriabať a narovnávajú sa. Z reproduktorov znie robotický hlas neurčitého pohlavia.

„Dôležité oznámenie!“ zahučí. „Dnes v noci, už o tri hodiny, o druhej ráno prednesie Vládca Vyhlásenie celému národu. Vypočuť si ho majú všetci občania. Vyučovanie bude v tomto čase zrušené a všetci učitelia, študenti aj administratívni pracovníci sa zhromaždia v aule, kde budeme sledovať priamy prenos vystúpenia nášho milovaného Vládcu.“

Po doznení záverečnej znelky všetci ostávajú ticho. Hlásenie nás zarazilo. Vládca, ktorý sa na verejnosti neukázal už niekoľko desaťročí, takmer nikdy nevystupuje v televíznych prenosoch. Akékoľvek oznámenia väčšinou necháva na štyroch ministrov, ktorí pod neho spadajú a majú na starosti vedu, vzdelávanie, výživu a právo. Alebo na pätnástich riaditeľov, ktorí riadia prácu s koňmi, mestskú infraštruktúru, výskum glupanov a tak ďalej, a spadajú pod jednotlivých ministrov.

A tiež nikto neprehliadol, že to má byť Vyhlásenie. Všetci začínajú špekulovať o jeho obsahu. Takáto forma príhovoru k národu sa využíva iba vo výnimočných prípadoch. Za posledných pätnásť rokov to bolo len dva razy. Raz pri príležitosti Vládcovej svadby a druhý raz, keď išlo o populárny Lov na glupanov.

Hoci sa posledný Lov na glupanov odohral pred desiatimi rokmi, občania o  ňom ešte stále hovoria. Palác všetkých prekvapil oznámením, že v  tajnosti chová osem glupanov. Osem živých plnokrvných glupanov. Vládca, ktorý chcel občanom v dobe finančnej krízy pozdvihnúť náladu, sa rozhodol vypustiť všetkých ô smich do divočiny. Glupani, roky chovaní v utajení, boli tuční a pomalí, zmätení a vydesení. Vypustili ich do divočiny ako kozľatá na jatky, takže nemali najmenšiu šancu. Dostali dvanásťhodinový náskok. A skupinka šťastlivcov, ktorých určil žreb, zas dostala povolenie vrhnúť sa na nich. Do dvoch hodín bolo po love a Vládcova popularita raketovo vzrástla.

Cestou do jedálne pozorujem všade okolo seba vzrušenie. Veľa občanov dúfa, že bude vyhlásený ďalší Lov na glupanov. Vraj sa bude znova žrebovať. Niektorí sú skeptickí – vari glupani ešte nevymreli? Dokonca aj pochybovači slintajú nad tou predstavou a pramienky slín im tečú po bradách až na košele. Nikto z nich glupana neochutnal, nikto nepil jeho krv, nehodoval na jeho mäse už dlhé roky. Ibaže tá predstava, že by vláda mohla niekde schovávať zopár glupanov a  že každý občan by mal šancu byť vyžrebovaný ako úča stník Lovu… V škole to bzučí ako vo včeľom úli.

Spomínam si na Lov spred desiatich rokov. Aj na to, ako som sa niekoľko nasledujúcich rokov neodvážil zaspať od strachu z nočnej mory, ktorá mohla ovládnuť moju myseľ – desivé obrazy plné hrôzy, násilia a krvi. Hrozivé výkriky paniky, zvuky trhania mäsa a lámania kostí, rozliehajúce sa v nočnom tichu. Budieval som sa s nárekom a ani ochranné otcovo náručie ma nedokázalo upokojiť. Opakoval mi, že je všetko v poriadku, že to nebola skutočnosť, iba sen. Netušil však, že aj vtedy, keď sa mi prihováral, v hlave mi znel neutíchajúci zúfalý krik sestry a matky, ktorý sa z nočnej mory prelieval do skutočného sveta.

V jedálni je živo. Dokonca aj kuchárky preberajú Vyhlásenie, zatiaľ čo na taniere naberajú jedlo zo syntetického mäsa. Obedy sú pre mňa vždy náročné, pretože nemám nijakých priateľov. Som samotár, čiastočne preto, lebo je to bezpečnejšie – čím menej komunikácie, tým menšia možnosť prezradenia. Najmä však preto, lebo predstava, ako vás zaživa na kusy trhá váš takzvaný kamarát, akékoľvek bližšie vzťahy prakticky vylučuje. Pokojne si hovorte, že som prehnane náročný, ale vidina smrti v rukách alebo zuboch kamaráta, ktorý z vás za chvíľu vysaje všetku krv… také priateľstvo, to nie je nič pre mňa.

Väčšinou teda obedujem osamote. Lenže dnes v jedálni takmer niet voľného miesta. Zrazu si všimnem F5 a F19 z hodiny matematiky, ktorí sedia spolu, a pridám sa k nim. Obaja sú blbci, F19 o niečo väčší. V duchu ich volám Idiot a  Kretén .

„Ahoj, chalani,“ prihováram sa im.

„Čau,“ odpovedá Idiot bez toho, aby sa na mňa pozrel.

„Všetci hovoria o tom Vyhlásení,“ pokúšam sa o konverzáciu.

„Hej,“ prehodí Kretén a  ďalej sa napcháva. Potom chvíľu jeme bez slova. S  Idiotom a Kreténom je to vždy tak. Sú to počítačoví maniaci, čo cez deň skoro ani nespia. Keď s nimi obedujem – zhruba raz za týždeň –, niekedy za celú dobu nepovieme ani jediné slovo. To sú chvíle, keď mi je s nimi najlepšie.

„Niečo som si všimol,“ ozýva sa Kretén po chvíli.

Pozriem sa naňho. „A čo?“

„Niekto ti venuje parádnu dávku pozornosti.“ A zahryzne do ďalšieho kusa mäsa, surového a krvavého. Krv mu steká po brade a kvapká do téglika na stole.

„Myslíš učiteľa matiky? No, ten mi asi nikdy nedá pokoj.“

„Nie, hovorím o niekom inom. O dievčati.“

Tentoraz sa naňho pozriem nielen ja, ale aj Idiot.

„To myslíš vážne?“ pýta sa.

Kretén prikyvuje. „Už na teba čumí zopár minút.“

„To asi nie na mňa.“ Beriem si ďalší kúsok jedla. „Skôr sa díva na jedného z vás.“

Idiot a Kretén sa pozrú jeden na druhého. Idiot sa chvíľu škriabe na zápästí.

„Je to čudné,“ pokračuje Kretén. „Prisahám, že ťa sleduje už pekne dlho, nielen dnes. Posledných pár týždňov pri každom obede.“

„To je fuk,“ predstieram nezáujem.

„No vidíš, práve teraz sa na teba díva. Je za tebou, pri tom stole pod oknom.“

Idiot sa hneď musí obzrieť. Keď sa otočí naspäť, rýchlo a tvrdo sa škriabe na zápästí.

„Čo je na tom vtipné?“ pýtam sa, keď si vkladám do úst ďalší hlt, aby som odolal nutkaniu otočiť sa.

Idiot sa škriabe ešte viac. „Mal by si sa mrknúť. Nerobí si srandu.“

Pomaly sa otáčam a rýchlo pozriem na miesto, kam ukazujú. Pod oknom je len jeden stôl. Sedí tam skupinka dievčat. Klub neodolateľných. Tak ich volajú. Ten okrúhly stôl patrí im a ostatní vedia, že podľa nepísaných pravidiel si tam nemajú sadať. Je to územie Neodolateľných, populárnych dievčat s krásnymi chlapcami a dizajnovým oblečením. K tomuto stolu sa smiete priblížiť, len ak vám to dovolia. Dokonca aj ich frajeri poslušne čakajú v  úctivej vzdialenosti, kým dostanú povolenie pristúpiť.

Ani jedna z nich sa na mňa nepozerá. Rozprávajú sa, porovnávajú si šperky a svet mimo stola ich nezaujíma. Zrazu sa však jedna z nich na mňa zadíva, zachytí môj pohľad a pozerá sa mi do očí. Je to Ashley June a má ten istý smutno-túžobný pohľad, akých na mňa za posledné roky vrhla už desiatky.

Uhýbam očami a obraciam sa späť. Idiot s Kreténom si škriabu zápästia ako šialení. Na tvári cítim horúčavu z toho, ako nebezpečne sa červenám, ale oni sú našťastie až príliš zamestnaní škriabaním, aby si to všimli. Niekoľko ráz sa poriadne zhlboka nadýchnem, kým horúčava nezmizne.

„Tak mi napadá…“ povie Idiot, „nešla tá baba po tebe už skôr? Vlastne hej, myslím, že áno, pred pár rokmi.“

„Jasné, stále na teba berie, stále by ťa chcela,“ pritakáva Kretén a obaja si navzájom príšerne škriabu zápästia.

Popoludňajší plavecký tréning – áno, môj tréner je šialenec – takmer zrušili. Nikto z tímu sa nevie sústrediť. V  šatni to hučí najnovšími dohadmi o  Vyhlásení. Čakám, kým všetci odídu, aby som sa mohol prezliecť. Práve si sťahujem tričko, keď niekto vojde dnu.

„Ahoj,“ zahučí Pozér, kapitán tímu, zhodí zo seba šaty a naťahuje si obtiahnuté plavky Speedo. Potom sa švacne na zem a začne robiť kľuky, aby si rozohrial tricepsy a svaly na prsiach. A v skrinke naňho čaká činka, ktorou si posilňuje bicepsy. Majster Pozér to tak robí pred každým tréningom, vždy sa rozohreje na maximum. Tam vonku má svoj fanklub, najmä medzi prváčkami a druháčkami. Videl som, ako si necháva ohmatávať svoj namakaný hrudník. Predtým baby pokukávali aj po mne, tie odvážnejšie sa dokonca pokúšali na tréningu so mnou hodiť reč, ale rýchlo pochopili, že som najradšej, keď ma nikto neruší. Pozér našťastie pritiahol všetku ich pozornosť na seba.

Bleskovo robí ďalšie kľuky. „Určite to bude Lov na glupanov,“ prehodí v krátkej pauze. „Lenže tentoraz by sa mali vykašľať na žrebovanie. Jednoducho by mali vybrať tých najsilnejších. Potom by som to,“ dodá, pričom sa zdvihne na rukách, „mal isté.“

„O tom nepochybujem,“ odpovedám. „Pri Love vždy víťazili svaly nad mozgom. Je to o prežití tých najsilnej ších…“

„A víťaz berie všetko,“ zdôrazní pri posledných desiatich k ľu koch, pričom záverečné tri robí na jednej ruke. „Život v tom najdrsnejšom zmysle slova, tak to mám rád. Sila zvíťazí. Vždy víťazila a vždy bude.“ Pyšne si pohladí bicepsy a vyráža k dverám. Až potom zhadzujem zo seba šaty a obliekam si plavky.

Tréner na nás reve, už keď skáčeme do bazéna , a neprestáva zúriť, že mu počas zahrievacích kôl nevenujeme dostatok pozornosti. Voda, ktorá je na mňa aj tak dosť ľadová, ma dnes úplne mrazí. Sťažuje sa dokonca aj niekoľko mojich spolužiakov, napriek tomu, že im studená voda nikdy neprekáža. Na nikoho nepôsobí tak, ako na mňa. Trasiem sa a na celom tele mi naskakuje husia koža , ako hovorieval otec. To je ďal šia z  mnohých vlastností, ktorými sa líšim od ostatných. Aj keď vyzeráme takmer identicky, existuje veľa zásadných rozdielov, ktoré zakrýva krehký a zradný obraz podobnosti.

Všetci dnes plávajú pomaly. Sú rozrušení, o tom niet pochýb. Musím zrýchliť, musím sa viac snažiť. Robím, čo môžem, aby som sa netriasol. Dokonca aj pri normálnej teplote vody mi trvá celých dvadsať minút, kým sa zahrejem. Dnes cítim, že sa moje telo namiesto zahrievania ochladzuje. Musím plávať rýchlejšie.

Po zahrievacom kole odpočívame v plytkejšej vode bazéna. Mám problém udržať sa, aby som nezačal plávať zakázaným štýlom.

Tak ma videl len môj otec, už pred mnohými rokmi. Išli sme si cez deň zaplávať do bazéna. Ani neviem prečo, ponoril som si hlavu pod vodu. Nos alebo uši ponorené pod hladinou môžu byť prvým znakom topenia sa. Plavčíci to starostlivo sledujú. Keď vidia niekoho s hlavou hoci len trochu pod vodou, okamžite siahajú po píšťalkách a záchranárskych pomôckach. Preto voda v bazéne aj na tom najhlbšom mieste siaha len do výšky pása. Pre občanov hĺbka znamená nebezpečenstvo, paralyzuje ich. Keď pohodlne nedočiahnu na dno s bradou nad vodou, zachváti ich panika. Stuhnú, voda ich pohltí a utopia sa. Mnohí občania preto považujú plávanie za šport pre ad renalínových šialencov, ktorí radi koketujú so smrťou. Ale skutočnosť je úplne iná. V tomto bazéne sa kedykoľvek môžete bezpečne postaviť. Voda je taká plytká, že vám nesiaha ani po pupok.

Lenže ja som si v ten deň ponoril hlavu pod vodu. Neviem, čo ma to pochytilo. Potom som sa ponoril celý a urobil som niečo s dychom. Neviem to opísať, proste som ho zadržal. Držal som vzduch v pľúcach so zavretými ústami. Niekoľko sekúnd som bol v pohode. Viac než niekoľko. Viac než desať. Desať sekúnd som bol pod vodou a neutopil som sa.

Dokonca som sa ani nebál. Otvoril som oči a pred sebou som rozmazane videl svoje ruky. Počul som, ako otec kričí, a videl som, že rýchlo pláva ku mne. Povedal som, že mi nič nie je, a ukázal som mu, ako som to urobil. Najprv mi neveril, stále sa vypytoval, či som naozaj v poriadku. Nakoniec to aj sám vyskúšal. Ani trochu sa mu to však nepáčilo.

Pri najbližšom plávaní som to urobil znova. A potom som to ešte vylepšil. S hlavou pod vodou som natiahol obe ruky pred seba a striedavo som nimi zaberal nad hladinou. Odrážal som sa od vody a kopal som nohami. Bolo to skvelé. Potom som sa postavil a vykašliaval som vodu. Otec ustarostene vyrazil ku mne, ale ja som začal znova, zaberal som rukami vo vode, kopal nohami, až som otca zanechal ďaleko za sebou. Doslova som letel.

Keď som plával naspäť k nemu, nesúhlasne a nazlostene krútil hlavou. Nemusel nič hovoriť, aj keď neskôr mi to neprestajne vtĺkal do hlavy. Všetko mi bolo jasné. Nazval to zakázaný štýl . Povedal, že tak ma už nikdy nechce vidieť plávať. A ja som tak už nikdy neplával.

Ale dnes mi je vo vode hrozne zima. Všetci plávajú pomaly, rozprávajú sa a smejú s hlavami nad vodou, zatiaľ čo rukami a nohami mávajú pod hladinou ako kačky. Túžim sa prudko odraziť a plávať, aby som sa zahrial.

Čoskoro cítim, ako sa ma zmocňuje triaška.

Keď trochu zdvihnem pravú ruku, vidím na nej husiu kožu. Vyze rá smiešne, ako koža chladeného kurčaťa. Rýchlejšie zaberám rukami, snažím sa čo najviac posúvať dopredu. Som príliš rýchly. Narážam hlavou do nôh plavca predo mnou. Keď sa to stane druhý raz, otrávene na mňa fľochne.

Musím spomaliť.

Chlad sa mi zažiera až do kostí. Viem, čo musím urobiť. Musím vyliezť z vody, kým sa nezačnem nekontrolovane triasť. Musím ujsť do šatne. Lenže keď zdvihnem ruky nad vodu, hneď mi znova naskočí husia koža – nechutná ako bublinková fólia – a pred očami všetkých. Potom sa mi začne diať niečo čudné s bradou. Začne mi klepotať, zuby narážajú o seba. Pevne zvieram pery.

Keď tím dokončí kolo, chvíľu odpočívame. Plávali sme dosť rýchlo, takže nám do ďalšieho kola ostáva dvanásť sekúnd. Bude to najdlhších dvanásť sekúnd v mojom živote.

„Zabudli zapnúť kúrenie,“ sťažuje sa niekto. „Voda je dnes hrozne studená.“

„Údržbári na to kašlú, asi riešia Vyhlásenie.“

Voda nám siaha len do pásov, ale ja zostávam skrčený, celé telo mám pod vodou. Prstom si prejdem po pokožke. Všade cítim malé hrbolčeky. Dívam sa na hodiny. Ešte desať sekúnd! Desať sekúnd, než budem môcť zase vyraziť a dúfať…

„Čo je to s tebou?“ pýta sa Pozér a hľadí na mňa. „Vyzeráš chorý.“ Všetky oči ma uprene sledujú.

„N-n-nič,“ zakoktám roztraseným hlasom. Znova pozerám na hodiny. Ešte deväť sekúnd. Akoby niekto tie ručičky na hodinách prilepil!

„Tréner!“ kričí Pozér a máva pravou rukou. „Niečo s ním je!“

Tréner otočí hlavu a vzápätí celé telo. Smeruje k nám aj so svojím asistentom.

Zdvíham ruky po zápästia. „Nič mi nie je,“ uisťujem ich, ale hlas sa mi trasie. „Som v pohode, poďme plávať!“

Dievča predo mnou si ma starostlivo prezerá. „Čo to má s hlasom? Prečo sa tak trasie?“

Od strachu mi prejde mráz po chrbte a roztrasie sa mi aj žalúdok. Rob, čo môžeš, aby si prežil, vravieval mi otec, keď ma hladkal po hlave. Rob, čo môžeš.

Vo chvíli, keď sa ku mne približujú obaja tréneri a všetci hľadia na mňa, mi zrazu dochádza, ako môžem prežiť. Vyvraciam sa do vody! A už sa okolo mňa rozlieva zelenožltá hmota zlepená slinami. Niekoľko väčších kúskov klesá na dno.

„Fuuuj, to je nechutné !“ ziape dievča a odháňajúc od seba vývratky cúva dozadu. Ostatní tiež ustupujú a v panike rukami čeria vodu. Zelená škvrna vývratkov sa vracia ku mne.

„Okamžite von z vody!“ zreve na mňa tréner.

Idem. Väčšina spolužiakov je priveľmi vydesená zo znečistenej vody, než aby si všimla moje trasúce sa telo s husou kožou. Tréner so svojím asistentom podídu ku mne. Zdvíham ruku a predstieram vracanie. Obaja sa hneď zastavia.

V predklone utekám do šatne. Za dvermi vydávam dávivé zvuky, pričom sa utieram a rýchlo obliekam. Nemám veľa času, kým za mnou dorazia. Stále sa trasiem, dokonca aj oblečený. Počujem, ako prichádzajú. Hodím sa na zem a rýchlo robím kľuky. Urobil by som hocičo, aby som sa zahrial.

Nezaberá to, neprestávam sa triasť. Keď začujem prvé opatrné hlasy vo dverách šatne, bleskovo zhrabnem tašku a padám preč. „Nie je mi dobre,“ vychrlím, keď bežím okolo nich. Tréneri so znechutenými tvárami ustupujú, ale to je v poriadku, na podobné pohľady som zvyknutý.

Rovnako sa na seba pozerám do zrkadla, keď som sám doma.

Keď dlho žijete tak, že sa snažíte niekým nebyť, čoskoro tú podobu začnete nenávidieť.

Na hodine angličtiny, tesne pred Vyhlásením, sa už nikto nedokáže sústrediť. Všetci chcú hovoriť len o tom, dokonca aj učiteľka, ktorá už dávno prestala predstierať, že učí.

Potichu sa snažím rozmrznúť, chlad cítim až v kostiach. Učiteľka je presvedčená, že bude vyhlásený ďalší Lov. „Nemyslím si, že Vládca by sa mal znova oženiť,“ špekuluje, zatiaľ čo s pohľadom upretým na hodiny odpočítava, koľko minút chýba do dvoch hodín.

O trištvrte na dve konečne odchádzame do auly, kde to vrie od vzrušenia. Učitelia stoja po stranách a nervózne prešľapujú. Vzadu postávajú aj nervózni údržbári. A  úderom druhej hodiny sa na plátne pred nami rozsvieti náš národný symbol: dva biele tesáky symbolizujúce Pravdu a Spravodlivosť. Na chvíľu projektor desivo zapraská a zhasne. Po sále sa rozlieha frflanie. Technici rýchlo bežia k obrov skému ťažkému projektoru, ktorý aj s ostatnou technikou tróni uprostred auly. Za minútu ho opravia.

Práve včas. Vládca, sediaci za stolom vo svojej Okrúhlej pracovni, je pripravený. Ruky má zopnuté, so skríženými prstami, a od jeho nechtov sa odrážajú svetlá reflektorov.

„Moji drahí občania,“ začína. „Keď som dnes večer oznámil, že prehovorím k národu, mnohých z vás…“ na chvíľu sa dramaticky odmlčí, „ak nie všetkých, to prinajmenšom zaujalo. Od poradcov sa mi donieslo, že našu nádhernú zem zaplavili dohady a niektorých z vás prepadli zbytočné obavy a začali ste špekulovať. Ospravedlňujem sa, ak k tomu došlo, to som naozaj nechcel. Nechystám sa hovoriť o vojne ani o iných problémoch. Mám pre vás skvelé správy.“

V tej chvíli sa všetci v aule naklonia dopredu. Viac než päť miliónov občanov po celej zemi so zatajeným dychom čaká pri televíznych obrazovkách a veľkých plátnach.

„Moji drahí občania, chcem vám oznámiť, že v tomto roku nás opäť čaká jedna z najobľúbenejších udalostí.“ Jazykom si navlhčí pery. „Prvý raz v tomto desaťročí vyhlasujem Lov na glupanov!“

Po týchto slovách začnú všetci divoko mykať hlavami a z nosov im uniká hlasné fŕkanie. Aula plná prudkých pohybov a chrapľavých zvukov sa otriasa od vzrušenia.

„Kým odovzdám slovo riaditeľovi Ústavu pre výskum glupanov, aby vám o Love podal ďalšie informácie, rád by som na záver dodal, že táto udalosť presne vystihuje našu identitu. Predstavuje všetko, čo náš národ robí veľkým: jedinečnosť, zásadovosť a odhodlanie. Nech zvíťazia tí najlepší!“

Aulu zapĺňa divoký rev. Všetci ako jeden vstávame s Vládcom a prikladáme si ruky na krky, zatiaľ čo jeho obraz na plátne pomaly bledne. Potom prehovorí riaditeľ Ústavu pre výskum glupanov. Je to šľachovitý elegantný muž s vyberaným správaním, odetý v obleku na mieru. Vysvetľuje, že tohto roku bude súťažiť päť až desať lovcov.

„Žijeme v demokracii, kde na každom občanovi záleží, každý jeden sa počíta. A preto každý vo veku od pätnásť do šesťdesiatpäť rokov dostane náhodne vybratú kombináciu štyroch čísel. Presne o dvadsaťštyri hodín budú vyžrebované čísla zverejnené v televízii. Ktokoľvek z vás môže byť jedným z tých piatich až desiatich lovcov.“

Všetci znova mykajú hlavami a praskajú kĺbmi. Päť až desať občanov!

„Výhercovia budú okamžite prevezení do Ústavu pre výskum glupanov na tréning, ktorý potrvá štyri noci. Následne sa začne Lov.“ Aulu zapĺňa syčanie a vrčanie. Riaditeľ pokračuje. „Pravidlá Lovu sú jasné. Glupani dostanú dvanásťhodinový náskok v púšti. Potom vy pustíme lovcov. A cieľ? Vypátrať glupanov a zjesť viacerých než súper.“ Zrazu sa pozrie priamo do kamery. „Ale to už predbiehame udalosti, nie? Najskôr sa musíte dostať medzi tých vyžrebovaných šťastlivcov. Všetkým prajem veľa šťastia!“

Následný lomoz prerušuje jeho zdvihnutá ruka. „Ešte jedna vec,“ hlási sa riaditeľ znova o slovo. „Doteraz som vám nepovedal nič o glupanoch.“ Odmlčí sa a všetci sa naklonia dopredu. „Na minulý Lov bola väčšina z nich primladá, ešte takmer vo veku batoliat. Bolo by barbarské a jednoducho nefér urobiť korisť z bezbranných bábä tiek.“ V jeho očiach badať záblesk krutosti. „Od tej doby sme ich však vychovávali v dokonale kontrolovanom prostredí. Aby sme si zaistili nielen krehké mäsko a sladkú krv, ale tiež aby to nebolo také… také jednoduché ako minule. Dnes už sú skvele pripravení na boj aj na jedenie.“

Všetci si škriabu zápästia a po bradách im tečú sliny.

„Dobrí občania,“ pokračuje riaditeľ, „žijeme v t ých najlepš ích časoch. Väčšina z vás dostane čísla do svojich počítačov v priebehu minúty. Matky v domácnostiach, vy svoje čísla dostanete emailom na svoj oficiálny účet. A  študenti? Na vás čísla čakajú vo vašich laviciach. Veľa šťastia všetkým!“ Potom jeho obraz na plátne vybledne.

Z auly zvyčajne odchádzame disciplinovane, rad za radom. Ale dnes tu vládne zmätok, študenti sa snažia čo najskôr dostať von. Aj učitelia, ktorí inokedy stoja po stranách a  študentov usmerňujú, dnes utekajú prví, aby sa čo najrýchlejšie dostali do zborovne.

V učebni všetci ako šialení horúčkovito ťukajú dlhými nechtami do sklenených obrazoviek. Rýchlo sa pridávam k davu s predstiera nou nedočkavosťou a slintaním. Hneď prvá správa v schránke, napísaná veľkými červenými písmenami, obsahuje žrebovacie čísla.

Predmet:VAŠE ŽREBOVACIE ČÍSLA PRE LOV NA GLUPANOV

A toto sú moje čísla: 3 16 72 87

Je mi to úplne fuk.

Všetci na seba pokrikujú svoje čísla. V priebehu minúty je nám jasné, že prvé číslo je vždy jednomiestne. Ostatné sú v intervale od nuly do deväťdesiatdeväť. Na tabuli niekto hneď zostavuje úplne zbytočnú štatistiku prvých čísel.

Prvé číslo v rade

Počet študentov s týmto

číslom

1

3

2

4

3

1

4

5

5

3

6

2

7

4

8

3

9

2

Ostatní okamžite začínajú vymýšľať šialené teórie. Štvorka, ktorá je z neznámeho dôvodu najčastejšia, má vraj mať najväčšiu šancu byť prvým vyžrebovaným číslom. Zatiaľ čo trojka, ktorá sa objavila iba raz – u mňa –, je okamžite odpísaná ako absolútne bez šancí.

Niežeby mi to prekážalo.

Keď sa dostanem domov, ešte je tma, ale na obzore už obloha bledne. V priebehu hodiny sa slnko vyhupne nad ďaleké hory na východe. Ozve sa siréna a každý, kto bude v tom čase vonku, bude mať len päť minút, aby si našiel úkryt, kým slnečné lúče získajú smrtiacu silu. No vtedy už väčšinou nikto vonku nie je. Strach zo slnka je dostatočnou zárukou, že keď sa ozve siréna, ulice sú už dávno prázdne a okná zadebnené.

Keď strkám kľúč do zámky, zrazu ma prepadne pocit, že niečo nie je v poriadku. Cítim cudzí pach? Neviem prísť na to, čo to je. Bleskovo kontrolujem priestor pred domom aj okolité ulice. Iba zopár konských povozov uháňa rýchlo domov, inak nikde nikto. Znova nasávam vzduch a premýšľam, či sa mi to len zdalo.

Niekto tu predsa len musel byť! Chvíľku predtým, ako som prišiel.

Žijem sám. Nikdy som nikoho domov nepozval. Pri vchodových dverách okrem mňa nikdy nikto nestál. Až dodnes.

Opatrne obchádzam celý dom a hľadám dôkazy vlámania. Zdá sa, že všetko je v poriadku. Kôpka bankoviek, čo otec ukryl pod podlahu, je na mieste. Iba sa od tej doby pomaly zmenšuje.

Zavriem dvere a ticho načúvam temnote v dome. Nikto tu nie je. A nech už vonku stál ktokoľvek, dovnútra nevošiel. Zapaľujem sviečky a priestor ožíva farbami.

Toto je moja najobľúbenejšia časť dňa. Keď sa cítim ako väzeň, ktorý si užíva prvé kroky na slobode, alebo potápač, ktorý sa práve vynoril z hlbín tajomného mora a vdychuje prvé dúšky čerstvého vzduchu. Je to chvíľa, keď prvý raz po nekonečných hodinách sivej noci znova vidím farby. Pod mihotavým svetlom sviečok farby prenikajú na povrch a zaplavujú miestnosť ako rozpustená dúha.

Ohrievam si večeru v mikrovlnke. Musím ju ohriať dvadsať ráz, lebo časovač sa dá nastaviť len na pätnásť sekúnd. Jedlo mám rád horúce, ľahko chrumkavé, nie tú vlažnú lepkavú hmotu, ktorú musím jesť vonku. Vyberám si tesáky a ukladám ich do vrecka. Potom zahryznem do hamburgera a vychutnávam si teplo, čo sa mi rozlieva v  ústach, keď v náram zuby do chrumkavého pevného mäsa. Od šťastia privieram oči.

Súčasne sa však cítim nečistý a hanbím sa za seba.

Pod sprchou si drhnem telo vodou a kúskami mydla, aby som sa zbavil telesného pachu. Potom sa natiahnem na gauč a pod hlavu si podložím kôpku zložených mikín. Horí len jedna sviečka, ale na strope rozohráva veľké tieňové divadlo. Nado mnou visia spacie háky, ktoré som zavesil na strop pred troma rokmi pre prípad, že by sa tu ukázal nejaký návštevník. Zo zapnutého rádia počujem tichý hlas moderátora: „Odborníci odhadujú, že glupani budú približne traja až piati, ale vzhľadom na to, že riaditeľ Ústavu sa k tomu nevyjadril, nemôžeme dopredu vedieť vôbec nič.“

Program v rádiu pokračuje, občas do diskusie telefonicky prispeje nejaký poslucháč. Trebárs namrzená žena, ktorá tvrdí, že celé žrebovanie je len komédia a  víťazom bude aj tak niekto s hlbokými vreckami a dobrými priateľmi na správnych miestach. Zrazu jej vstup utnú. Ostatní volajúci diskutujú o počte glupanov. Isté je len jedno. Budú najmenej dvaja, pretože riaditeľ vo svojom prejave, ktorý produkcia prehráva stále dokola, použil množné číslo: glupani.

Vypočujem si ešte niekoľko volajúcich, potom vstávam a vyp ína m rádio. V tichu, čo zavládne v dome, počúvam dážď mdlo bubnovať na okná.

Otec ma cez deň občas brával von. Okrem dní, keď sme chodili plávať, som denné vychádzky neznášal. Tá žiara bola oslepujúca, dokonca aj cez slnečné okuliare. Žera vé slnko neúnavne rozlievalo po okolí svetlo, svetlo také ostré ako nekončiaci blesk. A vonku bolo úplne mŕtvo.

Brával ma do prázdnych športových areálov a nákupných centier. Nikde nebolo zamknuté, pretože slnečné svetlo predstavovalo to naj lepšie zabezpečenie. Mali sme pre seba celý Core Park, kde sme púšťali šarkan y, alebo verejný bazén na plávanie. Hovorieval mi, že schopnosť prežiť pod slnečnými lúčmi je našou silnou stránkou, našou superschopnosťou. Vieme prežiť v tom, čo ich zabíja. Pre mňa to bolo len niečo, čo nás robilo inými, nie silnejšími. Chcel som byť ako ostatní, schovaný pod plášťom tmy, ktorá bola tým najlepším domovom. V tme mi bolo dobre. Otca to mrzelo, ale nikdy nič nepovedal. Postupne sme prestali chodiť von úplne.

Až na chvíle, keď sme cítili silnú potrebu.

Ako práve teraz. Otváram dvere. Dážď ustal.

Vydávam sa von.

Celé mesto spí v bezpečí temnoty za zavretými okenicami. Požičiavam si koňa z neďalekej farmy a prechádzam ulicami pod zatiahnutou oblohou.

Vyrážam von, pretože to raz za čas potrebujem. Keď bol otec nažive, chodievali sme na výpravy spolu. Obaja sme sa hanbili, nerozprávali sme sa, dokonca sme sa ani nepozreli jeden druhému do očí. Šli sme ďaleko za hranice mesta, do Rozľahlých plání neistého konca. Je to dlhý názov a väčšina občanov to miesto volá jednoducho Pláne. Opustená zem s nekonečnou rozlohou. Nikto nevie, ako ďaleko Pláne siahajú a  čo leží za nimi.

Žijem na vonkajšom predmestí, ďaleko od výškových budov finančných štvrtí a ešte ďalej od centra metropoly, kde obzor narúšajú týčiace sa vládne mrakodrapy. Na samotný okraj mesta mi to netrvá dlho. Hranica mesta vlastne ani nie je úplne jasne vyznačená. Nie je tu nijaká stena, ktorá by označovala územie Plání. Začínajú sa nenápadne. Riedko roztrúsené domy ustupujú hydinovým farmám, ktoré sa striedajú s dávno opustenými chatrčami. A  ďalej je už len pustá krajina. Pláne. Nie je tam vôbec nič. Iba tie najkrutejšie živly – púšť, prázdnota a smrť. Sem nemôžeme ujsť, hovorieval otec, nie je tu nijaký úkryt, nijaká nádej, nijaký život. Nech ti nenapadne ani len pomyslieť na to, že by si sem mohol ujsť.