Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Oprávněná vražda

Vydání první

Copyright © 2019 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2380. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Justified Murder vydaného

nakladatelstvím MIRA Books v roce 2019

Český překlad © 2020 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1433-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1434-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Jude Deveraux

Oprávněná vražda

1

Lachlan, Florida

To tělo našla Dora – a pořádně ji to naštvalo. Teď bude muset najít někoho jiného, komu by chodila přes týden uklízet. Paní Beesonová – trvala na tomhle oslovení, ačkoliv neexistoval žádný důkaz, že by kdy měla nějakého manžela – byla dobrá zaměstnavatelka. Vždycky Doře nechala stodolarovou bankovku a vždycky poděkovala. A o Vánocích jí věnovala obálku se třemi zbrusu novými, nepomačkanými stodolarovkami a přáníčko, v němž jí popřála hezké svátky.

A teď tu ležela zhroucená na židli, s tváří na kolenou. Vzadu na hlavě měla díru. Na zdi za ní byla krev a… další věci . Dora žádnou zbraň neviděla, avšak odhadovala, že skončila někde mezi jejím břichem a stehny.

Dora věděla, že by měla zavolat šerifovi. Jenomže když v domě ještě neuklidila, může si vzít obálku na stole se svým jménem?

V duchu skoro slyšela svého zesnulého manžela Herberta, jak se jí posmívá. „Nemělo by ti jí být spíš líto?“ řekl by. „Chudák ženská byla tak nešťastná, že si vzala život. Copak neměla žádné přátele, kteří by jí pomohli?“

„Žádné, o kterých bych věděla,“ prohlásila Dora nahlas, ale pak se zarazila. Fakt, že často slýchává manželův hlas, si nechávala raději pro sebe.

Obešla tělo, zvedla obálku a schovala ji do kapsy. Na okamžik vyhlédla z okna na palmy a uvažovala, co by jí poradil milovaný Herbert. Věděla, že by v sobě měla najít trochu soucitu, možná za paní Beesonovou dokonce uronit pár slz. Nemůže zavolat šerifu Flynnovi a znít, že je jí úplně fuk, že se její zaměstnavatelka právě odpráskla. Narovnala ramena a vytočila číslo.

Telefon zvedla zástupkyně Beatrice.

„Ach, Beo.“ Dora se skoro dusila vzpomínkou na Herbertův pohřeb. „Stala se příšerná věc.“

„Nadechni se,“ vybídla ji Bea, „a pověz mi, o co jde.“

„Janet Beesonová se zabila.“

Bea ani nezaváhala. „Hned tam budeme, ničeho se nedotýkej. Absolutně ničeho.“

„Nebudu.“ Dora ukončila hovor a slzy jí okamžitě vyschly. „Zatraceně!“ zamumlala a vrátila obálku s penězi zpátky na stůl. S rozzlobeným pohledem na tělo paní Beesonové se posadila v obýváku a čekala, až policie dorazí.

Šerif Daryl Flynn dorazil na místo první. Poté co mu Bea řekla, co se stalo, nešlápl na plyn s houkajícími sirénami. Nešlo o žádný zločin, ale o sebevraždu nešťastné starší dámy. Věděl, že Janet Beesonová žila osamělý život. Měl dojem, že ani neměla žádné domácí mazlíčky. Možná by se mohli na lachlanských webových stránkách zmínit o článku, který četl o tom, jak jsou domácí mazlíčci vhodní pro staré lidi a trestance.

Zatímco pomalu ujížděl, došlo mu, že takhle daleko na San Remo Avenue už nebyl pěknou chvíli, a všiml si, že místní skvělá obchodnice s nemovitostmi, Tayla Kirkwoodová, tady odvedla úžasnou práci. Domy vypadaly udržovaně jako ty za zdmi uzavřených komunit ve městě Plantation. Sám za sebe přiznával, že mu občas chyběly dny, kdy na předních dvorcích v Lachlanu stávala na betonu stará auta. Ačkoliv to tu bylo pěkné, místu chyběla osobitost. Jako by všichni byli stejní.

Domek Janet Beesonové stál na okraji městečka. Po levé straně na Kirkwood Lane se nacházel Taylin směšně obrovský křiklavý dům.

Vpravo rostly zelené palmy. Když se blížil k domu Janet Beesonové, uviděl vysoký masivní ocelový plot, který jako by pokračoval až donekonečna. Kdy ho tu postavili? uvažoval. Široká kovová brána byla otevřená, ale nedaleko uviděl skříňku na kód. Vypadalo to tu jako v domově nějaké kalifornské filmové hvězdy, ne v ospalém malém Lachlanu. Proč mu o tomhle nikdo neřekl?

Zajel na příjezdovou cestu stíněnou převislými stromy a kvetoucími keříky po stranách. Poznal profesionální úpravu zahrady, když ji viděl. Tohle všechno vyžadovalo čas a velký balík peněz.

Auto šerifa okresu Broward zaparkoval po straně, vystoupil a rozhlédl se po místě. Dům byl dlouhý a nízký, s červenou taškovou střechou, modrobílými španělskými kachličkami, drahým venkovním nábytkem a tiše šplíchající fontánkou s železnými ptáčky. Pomyslel si: pěkně bohatá vdova. Jižní Florida byla takových plná. Upracovaní yankeeští manželé umírali a zanechávali vše svým manželkám. Ženy se přestěhovaly na jih kvůli příjemnému floridskému počasí, nechaly si opravit nějaký dům a pak…

Žily v osamění, uvažoval šerif Flynn. Smutné, nešťastné, osamělé ženy.

Dora na něho čekala u hlavních dveří. Strávila v Lachlanu celý svůj život a on s ní chodil do školy. Od smrti svého manžela byla tak trochu mimo a měla tendenci si s ním povídat, ale jinak to byla hodná ženská.

„Jak se to stalo?“ zeptal se. „Vzala si nějaké prášky?“

Dora nic neřekla, jen se otočila a odvedla ho do zadní části domu.

Zatímco ji následoval, prohlížel si spoustu mramoru – chladného ve floridském teplém klimatu – a věcí, které se třpytily. Stoly s pozlacenými nohami, lesklé dřevo, silné závěsy, jež se třepotaly. Jeho žena se tomuhle stylu posmívala. „Klidně by si mohli nechat stěny vytapetovat nápisy ,jsem boháč‘,“ říkávala.

Když šerif vstoupil do poslední místnosti, skoro se usmíval. Stačil ovšem jeho jediný pohled na tělo Janet Beesonové a zarazil se. Sakra práce! Ta ženská si ustřelila zadní část hlavy. Na zdi bylo…

Odvrátil se, nechtěl zjišťovat, co to tam je. Na tohle bude potřebovat pomoc. Vyndal telefon, aby zavolal do hlavní kanceláře, jenomže v tu chvíli tělo začalo sklouzávat na stranu.

Aniž by pomyslel na to, že nesmí místo činu nijak poškodit, přiskočil a zachytil ubohou Janet, než se sesula na podlahu. Když se tělo znovu zhroutilo na židli, to, co uviděl, ho tak ohromilo, že upustil telefon.

„Ach. Můj, bože,“ vyhrkla Dora.

Oba tam stáli úplně zkamenělí.

Janet Beesonová měla střelnou ránu na hlavě a z hrudi jí vyčuhoval obrovský nůž. Na bradě a vpředu na košili jí ulpěly zelené zvratky. Nejspíš nějaký jed?

Šerif Flynn se vzpamatoval první. „Někdo vážně moc chtěl, aby byla mrtvá,“ podařilo se mu ze sebe vypravit. Chvíli mu trvalo, než našel mobil, ale zaváhal, než zavolal do hlavní kanceláře. Co se stane, když chvilku počká, než se vzpamatuje?

Nedokázal odtrhnout oči od těla. Janet Beesonová, právě ona! Nedovedl si o ní vybavit nic významného. Pokud se o ní někdy někdo zmínil, bylo to vždycky jen a jen v dobrém.

Zatímco se mu vracely smysly, jako by se mu před očima formovala budoucnost. Je jenom místním šerifem, takže případ převezmou velká esa z Browardu. Fakt, že strávil celý život v Lachlanu, pro ně nic neznamená. Úplně ho z toho vynechají. Bude jim jedno, že pomohl vyřešit poslední vraždu, která se tu stala. Pochyboval, že mu třeba jen dají fotky, jež tu pořídí. Jak by se mohl pustit do vyšetřování – na vlastní pěst – když si ani neprohlédne místo činu? Potřebuje ty fotky!

Než si mohl rozmyslet, co to dělá, zavolal na soukromé číslo Sary Medlarové. Zvedla to na první zazvonění. „Potřebuju snímky jistého mrtvého těla. Okamžitě. San Remo 2012. Je to –“ Sara už zavěsila.

Šerif Flynn se usmál. Byl čas oběda, takže Jack možná bude doma. Bude se sem chtít dostat co nejrychleji, proto Sara nejspíš dorazí s mladým Jackem na velkém harleyi jeho táty. Asi tak o šest minut později zaslechl burácení motorky a jeho úsměv se rozšířil. Alespoň bude mít ty fotky! A pokud to s medlarským triem správně zaonačí, možná dostane mnohem víc.

Ano, bude lepší zavolat do úřadu ve městě až poté, co Sara odvede svoji práci. Vyšel jim ven naproti.

2

Kate Medlarová předváděla roztomilý třípokojový domek, který dal jeho majitel nedávno k prodeji.

„Ten nábytek se mi vážně nelíbí,“ prohlásil muž.

„Mně taky ne,“ řekla jeho žena. „Máme radši modernější věci.“

„Mám dojem, že moje babička má úplně stejnou skříň.“ V jeho hlase se ozývalo pohrdání.

Kate nezatnula zuby. „Jakmile bude dům prodaný, všechno bude vystěhováno.“ Snažila se znít, jako by neslyšela, co říkají. „Dovolte mi, abych vám ukázala zbytek domu.“

Poslouchala jejich nekonečné stížnosti na kuchyň. Líbily se jim tmavé skříňky, ne bílé. Nesnášeli tu ledničku a sporák. Jemu se nezamlouvalo…

Kate ustoupila a nechala je, ať si užijí víru ve svůj dokonalý vkus. Těšila se, až jim poví, že skříňky v kuchyni jsou švédské a stály kolem padesáti tisíc. Ve skutečnosti jim chtěla říct, že skříň v obýváku je opravdový Hepplewhite. Jestli jeho babička jednu takovou vlastní, měla by si ji nechat dobře pojistit.

Jenomže prodej domů vyžadoval nekonečnou trpělivost – a zavřenou pusu.

Kate vyhlédla ven. Byl podzim, a když si naposledy volala s matkou, ta se jí zeptala, jestli jí chybí zlátnoucí listy na předměstí Chicaga, kde vyrůstala. Kate odpověděla, že ano, ale nebyla to tak úplně pravda. Pár přátel, s nimiž udržovala kontakt, se jí posměšně vyptávalo, jak snáší horko léta na jihu Floridy. Byla k nim naprosto upřímná. „V bikinách v soukromém bazénu mé tety.“ To jim zavřelo pusu a už jí nepsali tolik e-mailů.

Kate dorazila do Lachlanu, jednoho z malých městeček nedaleko obrovského Fort Lauderdale, před šesti měsíci. Na širokých čistých ulicích bylo k nalezení všechno, restaurace, služby, posilovny i zábavní podniky. Bylo to příjemné místo k životu.

Když sem dorazila, neměla takový pocit. Byla vyděšená k smrti ze změny, pro niž se rozhodla. Hodlala bydlet u starší sestry svého zesnulého otce, u ženy, o níž nic netušila. Sara Medlarová byla slavná spisovatelka, nyní na odpočinku – tak nějak. Pořád trávila spoustu času s perem a papírem a něco si psala. Nikdo netušil co.

Jack říkával, že spisovatel v důchodu je totéž, jako by vyléčený narkoman vzal práci ve výrobně kokainu. Události ve světě představovaly příliš velké pokušení, než aby je nezaznamenal.

Jack byl kamarád tety Sary. Nebo, jak ho nazývala, „vnuk, kterého jsem měla mít“. Na začátku roku se mu stala autonehoda, při níž zemřel jeho mladší nevlastní bratr. Když se s ním Kate poznala, Jack byl zdrcený žalem a naštvaný a nohu měl v těžkopádné sádře.

Teta Sara tvrdila, že Jacka z jeho deprese vytrhlo, když ho Kate odmítla litovat. Každopádně všichni tři zjistili, že jim společné bydlení ve velkém krásném domě tety Sary vyhovuje. Sara obývala apartmá po jedné straně, Kate několik pokojů na straně druhé a Jack byl uprostřed. K dispozici měl rozlehlou ložnici s obývacím prostorem vedle garáže, takže mohl přicházet a odcházet, kdykoliv se mu zachtělo, aniž by to někdo věděl.

Společně vařili, uklízeli dům a nakupovali. Co nebylo společné, byl dálkový ovladač k obrovské televizi ve společenské místnosti. Jakýkoliv pořad, který byl příliš „holčičí“, jak Jack říkával, musely sledovat v soukromí. Sara a Kate ho ovšem nikdy neposlouchaly.

Na jaře se vrhli do řešení staré záhady, při níž skoro zemřeli. Ale zvládli to společně, a to je spojilo. Lachlanský šerif o nich mluvil, jako by byli jedna osoba. Trojka, říkával jim. Teta Sara napsala Společně ozdobným písmem, nechala nápis zarámovat a pověsila ho nad televizi. Pokud chtěla, aby si Jack pamatoval, že jsou tým, a tudíž se s nimi podělil o ovladač, tak se jí to nepodařilo.

Poté co byl případ vyřešen, Sara a Jack se vrátili ke svým normálním životům a Kate začala nový. Jack kupoval v Lachlanu polorozpadlé domy a se svou partou lidí je opravoval. Kate pracovala pro Realitní agenturu Kirkwoodová jako makléřka. Tenhle rok už prodala dva domy a rýsovaly se tři slibné možnosti. Sara trávila dny… No, nikdo si nebyl jistý, co dělá, ale vždycky měla napilno. Milovala fotografování a často jim ukazovala překrásné snímky, které přes den pořídila.

Potenciální kupci stále reptali na dům, když Kate zavibroval mobil. Tohle se tak často nestávalo: zpráva od Jacka.

Hned prijed. San Remo 2012. Pobliz Tayly. Jack neplýtval slovy. Pokud napsal hned, tak to tak myslel. Kate zaplavila panika. Stalo se něco tetě Saře?

Nebylo to úplně vhodné, ale Kate v podstatě vystrčila ty dva rýpaly ze dveří a zamkla. Rozběhla se k autu zaparkovanému na ulici. Když vozila klienty, používala svůj usedlý nudný sedan. Ale za dnů, jako byl tenhle, když se s nimi někde setkala, jezdila v rychlém žlutém minicooperu tety Sary. Když dupla na plyn, malé autíčko hbitě vystartovalo.

Protože byla Tayla její šéfová, Kate už u ní doma byla několikrát, takže věděla, kde bydlí. Jack stál u brány. Celých sto devadesát centimetrů, s propoceným tričkem přilepeným na svalnatou hruď a se zachmuřeným výrazem.

Mávl na ni, aby zaparkovala po straně silnice, a jakmile vystoupila z auta, ustrašeně vyhrkla. „Teta Sara?“

„Je v pořádku. Proč ti to, sakra, trvalo tak dlouho?“ Otočil se a zamířil k domu, s Kate v patách.

Jeho legendární wyattovský temperament ji nechal chladnou. „Doufám, že ses tu nezastavil na pivko. Ať je to něco zajímavého. Přišla jsem teď kvůli tobě o dva klienty.“

„Haha! Potkal jsem se s nimi, vzpomínáš? Ti dva nic nekoupí.“

„Oni – Au!“ Šlápla na nějaký kámen.

„Kde máš boty?“

„Byly na podpatcích. Hodila jsem je dozadu.“

Jack se otočil, zvedl ji a odnesl ji po čtyřech schodech na verandu, kde ji zase postavil.

Kate vždycky dávala jasně najevo, že se na Jacka dívá jenom jako na svého bráchu, kterého nikdy neměla. Jenomže on měl o nich dvou úplně odlišné představy a často jí to dával najevo. „Jestli si myslíš, že mě to ohromí, tak –“ Nedokončila myšlenku, protože pod stromy zahlédla šerifovo auto a uvnitř zaslechla jeho tlumený burácivý hlas. Vytřeštila oči.

„Uvnitř je tělo, ale jestli zase omdlíš –“

Kate už utíkala, bosky, k zadní části domu. Jako první uviděla tetu Saru, tvář přitisknutou ke svému milovanému fotoaparátu Fujifilm. Cvakala jeden snímek za druhým. Že ho měla zapnutý na tichý mód – nebo, jak Sara říkala, na „tajný mód“ – Kate přimělo, aby se podívala na šerifa. Blokoval jí výhled na ženu sedící na židli.

„Nemyslím si, že by to Kate musela vidět,“ ozval se šerif, ale Sara foťák spustila na tak dlouho, aby po něm střelila pohledem, který ho přiměl ustoupit.

Kate neomdlela tak jako posledně, když uviděla mrtvé tělo, ale zavrávorala. Vzhledem k tomu, co měla před očima, bylo s podivem, že sebou nešvihla na podlahu. Ta žena měla díru po kulce v hlavě, obrovský nůž zaražený v hrudi nedaleko srdce a… Co to má zeleného po straně úst?

Jack vzal Kate za ramena, aby ji přidržel.

V dálce slyšeli sirény čehosi, co vypadalo jako celá armáda zásahových vozů uhánějících k nim.

„Vypadněte odsud!“ nařídil šerif Flynn. „Ne, ty ne, Doro. Budou ti chtít položit otázky. Oni musejí pryč.“

Kate stále zírala na tělo, nebyla si jistá, jestli vůbec mrká.

Jack se snažil tvářit, jako by se ho to nijak nedotýkalo, ale z obličeje mu vyprchala veškerá krev.

Přistoupila k němu o krok blíž pro případ, že by se některý z nich zhroutil.

„Máš všechno?“ Hlas šerifa Flynna zněl chraplavě, když promluvil na Saru, která nepřestala cvakat spouští.

Přikývla. Tvář měla ještě pobledlejší než Jack.

Najednou to vypadalo, že je siréna přímo před domem. Šerif Flynn otevřel zadní dveře. „Jděte tudy!“

Jack, Sara a Kate se vyřítili ven a pak obešli dům. Schovali se v keřících, zatímco čtyři zásahové vozy browardského okresu zajely na příjezdovou cestu. Jakmile byl vzduch čistý, pospíšili si bránou ven. Jackův harley stál zaparkovaný pod nějakými kvetoucími keři a Sařino mini po straně ulice.

Nemuseli ani mluvit, aby věděli, co mají dělat. Kate a Sara nasedly do auta a Jack odjel po Longshore Drive do Sařina domu na motorce.

Uvnitř prošli chodbou kolem Jackova pokoje a pak jídelnou a kuchyní až do společenské místnosti. Zhroutili se na velkou pohovku se Sarou uprostřed a zírali do prostoru.

Chvíli trvalo, než někdo promluvil.

„Myslíte si, že šerif Flynn chtěl jenom nějaké vlastní fotky?“ nadhodila Sara.

„Určitě to tak je. Ví, že jsi ta nejlepší fotografka ve městě,“ ozval se Jack.

„Možná je bude chtít předat browardskému úřadu šerifa,“ navrhla Kate.

Podívali se na sebe, věděli, že je to absurdní nápad.

Sara si povzdechla. „Možná tuší, že by ho z toho vynechali, a tak mě požádal, abych mu to celé vyfotila. A nic víc po nás nechce. Doufám, že vyjdou dobře. V kuchyni jsem musela snížit expozici.“

„Vyfotila jsi celý dům?“ zeptala se Kate.

Jack se vyklonil zpoza Sary. „Než jsi dorazila, měli jsme skoro hodinu.“

„Byla jsem tam deset minut po tom, co jsi mi poslal tu svoji neandertálskou textovku. Myslela jsem, že měla teta Sara třeba infarkt.“

„Vysvětlil bych ti to, jenže –“

Sara byla na tuhle jejich verbální přetahovanou zvyklá. Zvedla se. „Nahraju ty fotky na flashku a pak zajdu za šerifem a předám mu je.“

Kate se postavila vedle ní. „Dobrý nápad. Můžeš mě vysadit v kanceláři a Tayla mě pak odveze domů.“

Jack k nim zvedl oči. „Nenecháme se do toho zatáhnout, že ne?“

„V žádném případě!“ vyjekla Sara. „Jenom jsem to tam vyfotila, a to je všechno.“

Chvíli mlčeli.

„Janet nám pomohla, když jsme vyšetřovali vraždu Morrisových.“ V Katiných očích se leskly slzy. „Zjistila nám jména.“

„A upekla ten čokoládový dort,“ dodal Jack. „Nejlepší, co jsem kdy jedl.“

„Moc nám pomohla.“ Kate se zadívala na Jacka. „Doporučila nám ji tvoje matka.“

Jack vstal, vytáhl z krabičky na stolku u zdi kapesníčky a podal je dvěma ženám. Do tváře se mu vracela barva – rudá od vzteku. „V tom, co jí někdo provedl, nebyla špetka respektu.“

Kate se vysmrkala. „Tak nějak asi dovedu pochopit, že někdo někoho zabije, ale… ale tohle si ani nedokážu představit. Stačil by jeden způsob. Proč však tři?“

Podívali se na Saru. „Kdo ji tak moc nenáviděl?“

„Očividně nějaký cvok,“ prohodila Kate.

„Nebo tři,“ doplnil Jack.

„Myslíš, že to udělalo víc lidí?“ zhrozila se Kate.

Jack pokrčil rameny. „Je to možnost.“

Sara se znovu posadila na pohovku. „Zajímalo by mě, jak to budou vyšetřovat?“

Kate si sedla vedle ní. „Pokusí se zjistit, kdo ji nenáviděl.“

Zatímco se Jack usazoval vedle Sary z druhé strany, odfrkl si. „Jestli budou podezřelí ti, kteří ji nesnášeli, pak všichni v tomhle městečku budou prohlašovat, že ji zbožňovali.“

„Souhlasím,“ přikývla Kate. „Vyrojí se tu dvě stě nejlepších kámošek Janet Beesonové. Vsadím se, že na jejím pohřbu potečou potoky slz. Všichni ji měli moc a moc rádi.“

Promluvila Sara: „Když jsme připravovali vzpomínkový obřad pro Morrisovy, nezaslechli jste o ní něco špatného? Nebo třeba divného?“

„Já se soustředila na to, co jsme dělali,“ prohlásila Kate. Ženy se zadívaly na Jacka.

„Z toho dne si pamatuju jen na to, jak mě svrbělo pod sádrou.“

Všichni upřeli pohledy na potemnělou televizi. Mlčky si v duchu procházeli každou minutu toho dne. Jenomže Janet Beesonová nebyla osoba, kterou by si člověk dobře zapamatoval. Byla malá, zavalitá, šedovlasá, s nevytrhaným obočím, bez make-upu a s tichým hlasem, který nebyl moc slyšet. Nenápadná žena, někdo, kdo splyne s pozadím. V ten den, kdy byla v Sařině domě, se v tichosti usadila, otevřela notebook a pátrala po každém, po kom jí řekli.

Pravda je, že byla tak všední a nezajímavá, až to bylo trapné. Nepamatovali si jediné slovo, které pronesla. Nevtipkovala, ani si nestěžovala, dokonce se ani na nic nevyptávala. Když všichni přiváděli Kate k šílenství dotazy ohledně jídla, které bude na vzpomínkovém obřadu za Morrisovy podáváno, Janet mlčela. Jen se držela v pozadí, vždy nápomocná, nikdy nic a nikoho neřešila.

„Tohle fakt nedává žádný smysl,“ povzdechla si Sara. „Proč by ji chtěl někdo zavraždit? Znám v tomhle městečku minimálně pět jiných lidí, kteří si zaslouží něco horšího, než co se stalo jí.“

„Moje příbuzné z tohohle vynech,“ zabručel Jack.

Jeho polovtip je vytrhl z ochromení, a tak znovu vstali.

Sara se zadívala na Jacka. „Tvoje matka Janet zřejmě dobře znala. Třeba by mohla tušit, proč si ji někdo vybral za oběť.“

„Říkala jsi, že jsi vyfotila celý dům?“ zeptala se Kate Sary.

„Dokonce nahrála i video,“ dodal Jack s údivem. Sara měla ráda nehybné fotky, ne obrázky, které se hýbaly.

Pohlédli na sebe. Stáli v kroužku, jako by se chtěli uzavřít před zbytkem světa.

Kate po chvíli o pár kroků ustoupila. „Nenechám se do toho zatáhnout, ale promluvím si s Heather. Možná si vzpomene na něco z toho dne.“

„Myslím, že radši s vlastní matkou promluvím sám.“

Kate se ušklíbla. „Ty za ní nemůžeš. Heather ti uvaří nějaké oblíbené jídlo z dětství, pak dorazí tvoje sestra a tobě se ubohá Janet Beesonová vykouří z hlavy.“

Sara souhlasně přikývla. „Musím koupit pár flashek, na které bych ty fotky nahrála.“

Jack se zamračil. „Doufám, že ty snímky nebudeš ukazovat jiným lidem. Moje matka a sestra je nesmí vidět. Ty dvě –“

„Dej mi svátek.“ Sara zamířila do své ložnice, ale pak se zarazila. Podívala se na Kate a v očích se jí objevil strach. „Myslím to vážně, když říkám, že bychom se do toho neměli plést. Nechci, abychom se zase zapletli s policí, úřadem šerifa a takovými věcmi. Rozumíme si?“ Nemusela dodávat, že myslí na to, co se Kate skoro stalo, když vyšetřovali jinou vraždu.

„Ano.“ Katin úsměv prozrazoval její úlevu.

„Souhlasím,“ potvrdil Jack.

Sara s úsměvem přikývla. „Dobrá, Kate, jdi si promluvit s Heather. Až se vrátíš, povíš mi, co jsi zjistila, já to zapíšu a pak to všechno předáme šerifu Flynnovi. Pak od toho dáme ruce pryč. Nezní to dobře?“

„Výborně,“ souhlasila Kate.

„Ano,“ přikývl Jack. „Ten, kdo to paní Beesonové provedl, je nebezpečný. A cvok.“

„Nebo přivedený k šílenství něčím, o čem očividně nevíme,“ nadhodila Sara. „Sejdeme se tu v šest. Jacku, sežeň pár liber garnátů.“

„Já teď nejsem na řadě s nákupem. Musel bych tam jet dvakrát.“

Kate věděla, o co mu jde. „Fajn! Můžeš jít za svojí mamkou se mnou.“

„Dobrý nápad. Možná že při řeči něco uvaří. Nedívejte se na mě takhle, nestihl jsem oběd.“

„Nepovídej,“ zamumlala Kate a pak se otočila, aby skryla úsměv. Netěšila se, že bude muset probírat něčí smrt – zvlášť tak brutální.

Heatheřinu hezkou kuchyň navrhla její dcera a postavil ji její syn. Právě stála u sporáku a dokončovala přípravu minestrone, zatímco Jack a Kate seděli za pultem. Před sebou měli talíř se svačinkou: čerstvou zeleninou pro ni a sýrem s krekry pro něho.

„Už jsme o té sebevraždě slyšeli,“ prohlásila Heather.

Stála k nim zády, takže neviděla, jak Kate otevřela ústa, aby promluvila, ale Jack na ni zavrtěl hlavou.

„Slyšela jsi to z Wilsonovy policejní vysílačky?“ zeptal se.

„Ano.“ Heather míchala obsah velkého hrnce. „Nerada to říkám, ale chápu, proč to udělala. Ubohá žena.“

„Víš, proč spáchala sebevraždu?“ vyptávala se Kate.

„Ano.“ Heather ochutnala polévku a pak přidala trochu oregana.

„Hodí se nám cokoliv, co bys nám mohla o Janet Beesonové říct,“ dodala Kate.

Heather se na Kate okamžitě vyděšeně otočila. To, co se stalo naposledy, když se pustili do vyšetřování něčí smrti, bylo děsivé. Přišla o milovaného nevlastního syna a skoro ztratila i svého syna.

„Potřebujeme to do zprávy pro šerifa Flynna,“ řekl Jack hlasitě. „Napíše ji Sara. Je v tom dobrá a Flynn ne, takže…“ Odmlčel se.

„A znáš tetu Saru. Pro příběh udělá cokoliv.“ Kate s úsilím vykouzlila přesvědčující úsměv, upřímný úsměv.

Heather chvíli trvalo, než se uvolnila. „Dobře. To dává smysl.“ Odmlčela se, aby posbírala myšlenky. „O Janet si vybavuju především to, že před dvěma lety spáchala její nejlepší kamarádka Sylvia Aldenová taky sebevraždu.“

Kate zalapala po dechu.

„Aldenová?“ zopakoval Jack. „Byla provdaná za Toma Aldena?“

„Pamatuješ si na jeho loď, že ano?“ Heather se na syna láskyplně usmála. Ti dva si nebyli moc podobní. Jack vypadal jako jeho otec a dědeček. Nejvíc se podobal své brazilské prababičce. Zdědil po ní její tmavé vlasy a oči.

„Jo, pamatuju si jeho loď. Když ji chtěl prodat, toužil jsem po ní tak moc, že jsem ani nemohl spát.“

„Byl jsi moc mladý.“

„Zvládl bych ji. Kdyby táta –“

Kate mu skočila do řeči. „Co víš o paní Beesonové?“

„Skoro nic. Vím, že se v naší farnosti objevila před šesti lety.“ Podívala se na Kate. „Na ten rok si dobře pamatuju. Jack právě koupil tři polorozpadlé staré domy a já si myslela, že přijde na mizinu. Byla to stresující doba.“ Znovu se na syna láskyplně usmála. „Janet byla tak tichá a nenápadná, že si jí zpočátku nikdo nevšímal. Ale ve městečku a na farnosti nabízela svou pomoc. O rok později už jsme na ní byli všichni závislí. Jednomyslně jsme odhlasovali, aby se stala tajemnicí na faře.“

„Co paní Aldenová?“ zeptal se Jack. „Vůbec si na ni nepamatuju, ale Tom byl skvělý chlapík.“

„Před lety odešli do Lachlanu na důchod. Paní Aldenová – Sylvia – se držela stranou. Občas zašla do kostela, ovšem ne moc často. Její manžel byl ztělesněním zdraví, ale jednoho dne zajel s autem ke krajnici a o pár hodin později ho tam našli. Těžký infarkt. Pohřeb se nekonal tady. Přijeli nějací lidé z východu a odvezli jeho tělo a Sylvia byla celé měsíce pryč. Ale vrátila se do Lachlanu a stáhla se ještě víc do sebe. Měli jsme…“

Heather si povzdechla. „Každopádně krátce po smrti pana Aldena přijela do města Janet Beesonová. Nevím, jak se se Sylvií seznámily, nicméně brzy se z nich stala nerozlučná dvojka.“ Usmála se. „Janet byla malá a zakulacená a Sylvia vysoká a hubená. Sylvia byla starší, ale stejně… Víte…“

„Co?“ zeptala se Kate.

„Nerada roznáším drby, když však byly spolu, lidé říkali, že vypadají jako dáma a její služka. Sylvia byla vždycky velice elegantní. Patřila k těm ženám, které si mohly obéct džínsy a tričko a vypadat šik. Samozřejmě vždycky nosila perlový náhrdelník a vkusné malé náušničky.“

„A co Janet?“ vyptávala se Kate. „Jak ta se oblékala?“

Heather zaváhala.

„Janet si mohla obléknout značkové oblečení, a přesto by vypadala jako dcera popeláře?“ nadhodila Kate.

„Nerada to říkám, ale ano,“ potvrdila Heather. „Ovšem ať už vypadaly jakkoliv, byly nerozlučné jako dvě puberťačky. Všude chodily spolu. Pamatuju si, jak se někdo z fary ptal, jestli spolu chodí i na záchod. Pak někdo jiný uvažoval, že jsou to nejspíš milenky a –“ Mávla rukou. „Prostě drby.“

„Jenže to nedopadlo dobře?“ pobídla ji Kate.

„Ne. Pár lidí si všimlo, že Sylvia vypadá čím dál hůř. Kruhy pod očima a takové ty věci. Ptali se jí, jestli je v pořádku, jenže vždycky byla rezervovaná a nic neřekla.“

„Svěřila se se svými problémy Janet?“ zeptala se Kate.

„Asi jo. Pamatuju si, jak jsem je zahlédla v jedné restauraci na University Drive. Chtěla jsem je pozdravit, ale pak jsem si všimla, že Sylvia brečí. Janet se natáhla přes stůl a vzala ji za ruce. Pomyslela jsem si: Možná že jsou vážně milenky. Z té restaurace jsem odešla. Nedlouho nato…“

„… se Sylvia zabila,“ dodal Jack. „Nepamatuju si to.“

„Mám dojem, že jsi v tu dobu byl v New Yorku se Sarou. A všechno se to zběhlo tak rychle, že jsme sotva věděli, co se stalo. Přesně jako s jejím manželem. Někdo přijel a odvezl ji. Pohřeb se konal jinde a později vyklidili dům a v tichosti ho prodali. Pamatuju si, že Janet pak vypadala utrápeně. Oči měla vpadlé a zarudlé od pláče.“

Heather se nadechla. „Moc jsme o tom nemluvili, protože jsme se styděli. Mezi námi, přímo v našem středu, byl nějaký člověk tak nešťastný, že si vzal vlastní život, a nikdo z nás si toho nevšiml, ani se nepokusil s tím něco udělat. Neustále se mi honilo hlavou, jak jsem odešla z té restaurace. Měla jsem nějak pomoct .“ Heather se opírala o pult, ruce pevně sevřené.

Kate se k ní natáhla a položila ruku na Heatheřinu stejně jako Jack. Chvíli tak zůstali, tři páry spojených rukou.

Pak se Heather vrátila ke sporáku. „Nedovedu si ani představit, jak osaměle se musela Janet po Sylviině smrti cítit. Jako by tehdy odešly obě.“

„Je to jeden z důvodů, proč jsi ji požádala, aby nám pomohla, když jsme se snažili něco zjistit o Morrisových?“ zeptala se Kate.

„Ach, ano! Janet je – byla – velice efektivní, dobrá ve všem, co dělala. Dokonce i ve vaření. Požádala jsem ji o recept na ten čokoládový dort a ona mi ho dala. Zkusila jsem ho upéct, ale nebyl ani zdaleka tak dobrý jako její. Ve skutečnosti jsem ho vyhodila.“

„Co víš o Janetině životě?“ zeptal se Jack.

„Nic. Co jsem se to doslechla, snažila jsem se něco si vybavit, ale nic mě nenapadá.“

„Měla nějaké peníze,“ prohlásila Kate. „Odhaduju, že její dům stojí tak milion a čtvrt.“

„Opravdu?“ Heather se na ně otočila. „Proč se mě na všechno tohle vyptáváte? Jde o víc než jenom o nějakou zprávu pro šerifa. A když už jsme u toho, proč jste tam vůbec byli? Předpokládám, že Sara byla s vámi.“

„Jasně že byla,“ řekl Jack. „Flynn chtěl, aby vyfotila… tělo.“

Kate a Jack upírali pohledy do země.

Heather vzala syna za bradu a zvedla mu hlavu, aby se mu podívala do očí. „Tvůj otec dokázal lhát tak dobře, že nikdo neuhodl, co má za lubem. Ale ty, Jacksone, můj drahý synu, nejsi ani zdaleka tak dobrý. O co jde?“

„My, ehm… Ona…“

„Paní Beesonová byla zavražděna,“ prozradila Kate.

Heather vyprchala z tváře veškerá barva. Jack vyskočil, vzal matku a odvedl ji ke stoličce. Nalil jí skleničku vody.

„Vražda?“ podařilo se Heather zašeptat. „A vy dva a Sara to budete… budete…?“

„Ne, nebudeme.“ Katin hlas zněl pevně. „Rozhodli jsme se, že jedno vyšetřování vraždy nám bohatě stačilo. A naposledy…“ Pohlédla na Jacka, aby jí pomohl.

Ochranitelsky vzal matku kolem ramen. „Našla ji její uklízečka. Ona –“

„Praštěná Dora?“ Heather se dívala na Kate.

„Ano. Dora našla tělo a pak zavolala šerifa. Požádal tetu Saru, aby tělo vyfotila. Jack byl doma, a tak mi poslal textovku, abych se tam s nimi sešla. Prohlédli jsme si to tam a pak, když přijela okresní policie, jsme vyklouzli ven.“

Heather těkala pohledem z jednoho na druhého. „Kdyby tu byla i Sara, vypadali byste jako ty tři opice nevidím zlo, neslyším zlo, nemluvím zlo. Copak mi zatajujete?“

Jack ani Kate nic neřekli.

„Fajn. Stejně si o tom budou brzy povídat po celém městečku, takže to zjistím.“ Heather se zhluboka nadechla. „Nemám tušení, kdo by mohl chtít Janet Beesonovou zavraždit. Byla to tak tichá žena, že si nedovedu představit, jak by si jí někdo mohl všimnout, nemluvě o jejím zabití. Jistě vím jenom to, že se po léta přátelila s velice elegantní ženou jménem Sylvia Aldenová, která spáchala sebevraždu. Od té doby, pokud vím, byla Janet sama. Mám dojem, že jsem ji nikdy s nikým jiným neviděla. Byla tak osamělá, že bych věřila, že si sama vzala život – ale vraždu tedy nechápu. Jak –?“ Zvedla ruku. „Ne, nechci to slyšet.“

Heather se na ně zadívala. „Říkala jsi, že byla bohatá. Mohlo jít o loupežné přepadení? Možná Janet uslyšela, jak se jí někdo vkrádá do domu, a zloději ji pak něčím praštili po hlavě? Byla to nehoda?“

„Ne,“ zavrtěla Kate hlavou.

„Nebyla to nehoda,“ potvrdil Jack.

Heather vstala. „Rozhodně už nechci znát žádné další detaily.“

„Ne, to tedy nechceš,“ souhlasil Jack.

Vrátila se ke sporáku, naplnila dvě misky svou domácí polévkou a pak je postavila na pult. „Co kdybychom se najedli a já odpoledne zajdu za pár lidmi a poptám se jich, co vědí o drahé Janet? Jestli si nevzpomenou na něco zajímavého.“

„To by bylo skvělé,“ přikývla Kate.

Heather postavila svoji misku proti nim. „Vlastně mám pár fotek, kde jsou Janet a Sylvia spolu. Pomohlo by to?“

„Jestli byly pořízeny mobilem, tak nám je teta Sara nejspíš zakáže,“ ušklíbla se Kate.

Když se Jack rozesmál, Heather se k němu připojila. Po tom všem, co se mu v posledním roce stalo, bylo úžasné slyšet synův smích – v očích však stále měla strach. Obrátila se k němu. „Pomůžu vám s tím, jenom když mi slíbíte, že se do toho nenecháte zatáhnout.“

„To ti klidně slíbíme,“ přitakala Kate. Pohled na zohavené tělo Janet Beesonové nedokázala vyhnat z hlavy. „Tohle necháme profíkům.“

„Dobře. Než se vy dva najíte, najdu ty fotky. Předáte je šerifovi?“ Čekala na jejich ujištění.

„A FBI a CIA a –“

„Tajné službě,“ přidala Kate na Jackův seznam.

Heather chvíli jen tak stála a tvářila se, jako by se snažila zjistit, jestli jí říkají pravdu a vážně do té vraždy nebudou strkat nos. Když to vypadalo, že dospěla k uspokojivému závěru, odešla z místnosti.

Kate vydechla. „Byla taky taková, když jsi vyrůstal?“

„Ještě horší. Vždycky se bála, že se ze mě stane můj otec.“

„Byla zklamaná, když se ukázalo, že jsi úplně jako on?“

„Já nejsem jako on,“ odsekl Jack. „Roy Wyatt byl prolhaný podvodník –“ Zarazil se, když uviděl Katin úsměv. „Moc vtipné. Snad se někdo zasměje. Jedeme na nákup a pak domů. Musím se vrátit do práce.“

„Já taky. Ve tři mám prohlídku.“

„Nějací vážní zájemci, nebo jen plýtvají tvým časem?“

„Chtějí dům, který –“ Vykulila oči.

„Co?“

Kate se chytila za tvář. „Mám klienty, kteří touží po úplně stejném domě, jako měla paní Beesonová.“

Zasténal. „Ty nikdy nepřestaneš pracovat, viď?“

„Heleme se, kdopak to říká. Ty –“ Odmlčela se, když se Heather vrátila s několika fotografiemi.

„Můžu je vytisknout líp, ale prozatím to stačí.“ Rozložila je po pultu.

Kate jeden obrázek zvedla. Byl to skupinový snímek půl tuctu žen stojících před pěknou verandou. Vpravo se nacházel okraj fontánky s ptáčky. „Kde je tohle pořízené?“

Heather ji zvedla. „U Sylvie doma.“

Kate a Jack na sebe pohlédli. „Tohle je Janetin dům.“

„Ach!“ vyhrkla Heather. „To je pravda. Zapomněla jsem na to! Tehdy jsem byla pryč, ale někdo z farnosti říkal, že Janet koupila dům Aldenových. Ubohá, nešťastná žena. Jak osaměle se musela cítit, když koupila dům své přítelkyně. Jste si jistí, že to nebyla sebevražda?“

„Naprosto.“ Jack vstal. „Bez nejmenších pochyb.“ Posbíral fotky. „Jestli máš v počítači originály, pošli mi je. Sara je může přidat k té zprávě, kterou předá šerifovi.“

„A to je všechno?“ rýpla si Heather. „Žádné další vyšetřování?“

Jack svou matku objal. „To první byla jednorázovka. Měl jsem nohu v sádře, takže jsem nemohl pracovat, Kate zrovna dorazila do města, a Sara, no, však víš… Je to prostě Sara, takže to nějak šlo.“

Heather syna pevně tiskla. „A ty jsi znal oběti.“

„Jo.“ Jackův hlas zněl ochraptěle. „Znal jsem je.“ Podržel si matku na délku paže. „Takže si přestaň dělat starosti.“

„Ale poptej se,“ dodala Kate.

Oba se na ni podívali.

Pokrčila rameny. „Mohlo by to pomoct. Prostě zapiš, co se dozvíš, a pošli nám to mailem.“

Jack matku políbil na tvář, vzal si ještě jeden kousek máslem namazaného česnekového chleba a vykročil za Kate k hlavním dveřím.

Venku nasedli do jeho dodávky. „Říkali jsme pravdu?“ zeptala se.

„Ano,“ potvrdil Jack pevně. „Jsem si jistý, že když jsme se pustili do vyšetřování vraždy minule, přišel jsem o deset let života. Tuhle chybu už znovu neudělám.“

„Do jakého chceš zajet obchodu?“

„Co takhle k Joeovi?“

„Dobrý nápad.“ Zatímco zamířil k University Drive, mlčeli, hlavou se jim neustále honilo to, co viděli v domě paní Beesonové.

3

U Joea byl nový malý obchůdek nacházející se na náměstíčku s dalšími úchvatnými krámky. Stál na stejné ulici jako Whole Foods a posilovna, do níž často chodívali.

Kate uvažovala, že až se její matka doslechne o té vraždě, bude jí neustále ustrašeně volat. Její manžel zemřel, když byly Kate čtyři roky, takže zůstaly samy. Když teď Kate žila v jiném státě, matka měla potíže se s tím smířit.

Poté co našly těla poprvé, Ava Medlarová to nepovažovala za nic významného. Jenomže když byla Kate téměř zabita… No, bylo třeba hodně přesvědčování, aby matka nepropadla jednomu ze svých vysilujících záchvatů deprese a nepožadovala, aby se Kate vrátila domů do Chicaga, aby se o ni postarala. Kate už by pak od ní nikdy nedokázala odejít.

„Myslíš na svoji mamku?“ zeptal se Jack, když zajížděl na parkovací místo.

„Jo.“ Byla zvyklá, že jí Jack a teta Sara jako by čtou myšlenky. „Musím jí slíbit, že se do toho nenecháme zatáhnout.“ Vystoupila z dodávky. Sluníčko bylo oslnivě jasné, a tak otevřela kabelku, Bottega Veneta, kterou si půjčila od tety Sary, aby našla sluneční brýle. Kate je však najít nedokázala. Jediné, co viděla před očima, byla ubohá Janet Beesonová a to, co se jí stalo.

Jack jí vzal kabelku, vyndal brýle a nasadil jí je na oči. „Nedokážeš vyhnat z hlavy to, co jsme viděli?“

„Ne, nedokážu. Kdo mohl něco takového udělat takové milé stařence?“

Jack jí bratrsky položil paži kolem ramen a držel ji, dokud se nepřestala chvět. „Ty tvoje podpatky se mi líbí. Jsou vážně sexy. Tvoje nohy tak vypadají ještě delší.“

Kate se od něj odtáhla, probodla ho pohledem a pak společně vykročili k obchodu. Byla však za jeho poznámku vděčná. Vrátila ji zpátky do přítomnosti.

„Hádám,“ prohlásil Jack, když vzal vozík, „že šlo o peníze. Někdo by se měl rozhodně podívat na závěť paní Beesonové a zjistit, kdo všechno zdědí.“

Kate začala do vozíku házet pytlíky se zeleným salátem. „Chceš říct, že se její dědicové spikli a zabili ji? Jen aby se dostali k dědictví dřív?“

„Možná.“ Plnil sáček pomeranči.

„Není ale dědic většinou hned na ráně jako podezřelý?“ Kate vzala růžičkovou kapustu.

„Chceš říct, že kvůli penězům už lidi zabíjeli, takže tentokrát musí být motiv jiný?“

„Jenom nechci zapomínat, že můžou existovat i jiné možnosti. Vážně bych ráda věděla, proč to někdo udělal.“ Zvedla hlavu. „Možná bychom měli tetu Saru přimět, aby šerifu Flynnovi řekla, že pokud nás nebude informovovat o tom, co zjistí, ty fotky mu nepředá.“

„Tomu se říká vyhrožování. Nebo vydírání. A/nebo bránění ve vyšetřování zadržováním důkazů. Každopádně si nemyslím, že to bude fungovat.“ Hodil do vozíku krabičku s guacamole. „Navíc, vážně si myslíš, že policajti z Browardu se budou jemu svěřovat s tím, co dělají?“

„Nejspíš ne. Jinak by přece tetě Saře neřekl, aby to tam tajně vyfotila. Jaké chceš hroznové víno?“

„Trpké. Jako jsou moje ženské.“ Uculil se, když protočila panenky. „Nedovedu si představit, že se do toho vyšetřování pustí správně.“

Tázavě se na něho podívala.

„Bude to samá věda. Spousta forenzní a laboratorní práce. Budou se snažit zjistit, kdo tam byl a kdy. A budou hledat další vraždy spáchané tímtéž strašným způsobem. Jenomže tohle je zločin s motivem. Někdo to provedl ze vzteku. Nebo po něčem moc toužil.“

„Rozhodně to byl zločin z nenávisti, to je jisté,“ souhlasila Kate. „Bude potřeba kopat hodně hluboko, aby se zjistilo, kdo za tím stojí a proč.“

Na okamžik se zarazili a mlčky na sebe hleděli. Nepohnuli se, dokud se nějaká žena nechtěla dostat ke žluté cibuli.

„Pověz mi něco o těch svých klientech,“ prohlásil Jack nakonec. Lásku k nemovitostem měli společnou.

Kate byla vděčná za změnu tématu, a tak si povídali o práci, zatímco házeli do vozíku další potraviny, které potřebovali.

Když už seděli v dodávce, Kate znovu zmínila téma, které nedokázali vyhnat z hlavy. „Kdybychom zahrnuli naše teorie ohledně paní Beesonové do zprávy tety Sary, myslíš, že by se na ně ti nahoře podívali?“

„Samozřejmě že ne.“ Vycouval z parkovacího místa. „Kdyby se dozvěděli, že jsme tam byli, budeme mít potíže. Přinejmenším by tvrdili, že jsme narušili místo činu.“

„Pokud se od toho vážně budeme držet dál, možná by to tvoje mamka měla nahlásit přímo šerifovi.“

„To by znamenalo přeskočit Saru, a nemyslím si, že by se jí to zamlouvalo.“

„Mně by se to asi taky nelíbilo.“ Jeho varovný pohled Kate přiměl, aby to vysvětlila. „Fajn, tak jsem zvědavá. Dostal jsi mě. Nemůžu si pomoct. Mohl bys mě vysadit na Lime Key? Mám se tam sejít s těmi klienty.“

„S těmi, kteří chtějí koupit dům paní Beesonové?“

„Ne. Tihle lidé žijí v Miami a domnívají se, že si pohorší na společenském žebříčku, když se přestěhují do zapadákova, jako je Fort Lauderdale.“

Jack se rozesmál. „Ještě tu nežiješ dost dlouho, abys měla takový přístup.“

„Díky práci makléřky dostávám dvojitou dávku snobství. Jedna žena prohlašovala, jak je příšerné, že v Lachlanu nemáme žádné uzavřené rezidenční oblasti.“

„Co jsi jí na to pověděla?“

„Že soukromé pozemky v Lachlanu mají vlastní bezpečnostní systémy.“

Jack se uchechtl. „Soukromé pozemky! Takže jsi jí neukázala medlarovsko-wyattovskou část městečka.“

„Podařilo se mi té oblasti vyhnout. Stejně nic nekoupila.“

„Rozhodně ne teď.“ Zastavil dodávku před domem, ve kterém měla mít prohlídku. „Máš v plánu zeptat se Tayly, jestli prodala ten dům paní Beesonové?“

„Ne. Ať to udělají detektivové. Někdo tu má rád násilí. Postřelení, probodnutí…“

„A otrava. Zajímalo by mě, jakou omamnou látku použili?“

„Tvoje mamka si zřejmě myslí, že to má něco společného se smrtí Sylvie Aldenové.“

„S její sebevraždou. Jestlipak…“

„Co?“ Kate se zadívala k domu. Klienti měli zpoždění.

„Co když si paní Aldenová nevzala život? Co když byla taky zavražděna?“

„A paní Beesonová na to přišla? Tvoje mamka říkala, že pro těla Sylvie a jejího manžela si přijeli nějací lidé. Připadá mi, že v tom musela být spousta peněz. Třeba paní Aldenovou zabili dědicové kvůli penězům, Janet to nějak zjistila a –“

„Oni ji zabili, než mohla něco říct. Zajímalo by mě, kdo jsou ti ,oni‘? Kde Aldenovi žili předtím? Možná ale s tímhle nemá Sylviina smrt nic společného. Pokud víme, Janet Beesonová byla pohádkově bohatá a měla uložené miliony v klenotech a…“ Podíval se na Kate, aby větu dokončila.

„A tři lupiči z Miami se jí vloupali do domu a ukradli šperky z tajného sejfu. Jenomže Janet je načapala, a ti… však víš. Vystřídali se na ní.“

„Nebylo to skupinové znásilnění, ale skupinová vražda. I když muselo být těžké do ní dostat ten jed.“

„Nebyl někde poblíž prázdný šálek od čaje? Nevšimla jsem si.“

„Ach, no tak. Nech ubohou Janet odpočívat v pokoji,“ řekl Jack. „Alespoň ten jed nasypej do skleničky s tequilou.“

„Ne. Jsem si jistá, že paní Beesonová pila čaj. Kéž bych se mohla zhypnotizovat a vzpomenout si na každý okamžik z toho vzpomínkového obřadu.“

„Myslíš, že je důležité, že byla tak nenápadná? Nepracují špioni pod rouškou nenápadnosti?“

„Koho v Lachlanu špehovala?“ podivila se Kate. „Kolik dostává farnost peněz? Byla přece tajemnice, takže by to věděla. Děje se v tomhle městečku něco, o čem nevím?“

„Na základě toho, co jsme viděli dneska ráno, se tu odehrává něco vážně ďábelského, o čem ani jeden nevíme. Tvoji klienti dorazili. Tenhle dům nekoupí. Je pro ně moc malý.“

Kate spatřila mladý pár. On tlačil kočárek s dvojčaty a ona byla těhotná. „Občas se stav na bankovním účtu a metry čtvereční nerovnají.“

„Až si to tu prohlédnou, pošli je za mnou. Pokud budou ochotní počkat, možná dokážu z jednoho ze svých domů vymáčknout pár metrů čtverečních navíc.“

Usmála se na něho. „Díky.“ Vystoupila, ale dveře ještě nezavřela. „Mohl bys mi sem nechat přivézt moje auto?“

„Jasně. Co dalšího si přejete, princezno Kate?“

„To jídlo dej do ledničky. Ach, ne! Zapomněli jsme na garnáty pro tetu Saru. Koupím je cestou domů.“ Zabouchla dveře. „Uvidíme se večer.“

Jack s přikývnutím odjel.

Kate se obrátila na klienty a představila se.

Zatímco kráčeli k domu, žena prohodila. „Váš manžel je fešák.“

„Není to můj manžel. Je –“ Kate se zarazila. Prodej domů se týká klientů, ne jí.

Žena si položila ruku na břicho. „Dávejte si pozor. Vidíte, kam vede láska k pohledným chlapům.“

Kate se rozesmála, zatímco odemykala. „Myslím, že tenhle dům pro vás není ten pravý, ale mám pro vás něco, co by se vám mohlo líbit. Nemovitost se nachází v oblasti s názvem U Morrisových. Je nová a právě se dokončuje. Bude tam i klubovna s bazénem.“

„A ani bych se o něj nemusel starat,“ řekl manžel – velice pohledný muž.

„Všechno zařizuje Wyattova stavební firma.“

„Katina přítele,“ dodala žena. „Jméno bylo napsané na boku jeho dodávky.“

„Není to ani můj přítel. Jen kamarád.“ Kate byla ráda, když se dvojčata rozeřvala, že chtějí ven ze svého vězení. Nechtělo se jí vysvětlovat svůj soukromý život.

Jackovi muži dovezli Kate auto, takže mohla odjet domů, poté co páru ukázala jeden z domů v Jackově nové zástavbě. Jack koupil několik nemovitostí, se Sarou jako jeho tichou společnicí, v oblasti Lachlanu, která nutně potřebovala zrenovovat. Shnilé základy, popraskané chodníky, plevel, v němž se skrývali živočichové typičtí pro Floridu – a to si v Austrálii mysleli, že získali cenu za podivné a nebezpečné tvory. Haha!