Zákon smečky

Nekonečné jezero

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Zákon smečky – Nekonečné jezero – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Se zvláštním poděkováním Inbali Iserlesové

Pro Teresu Sanderson Concejovou a Grace Vasco-Jarvisovou

Přeložil Matěj Čuchna

Copyright © 2014 by Working Partners Limited

All rights reserved.

Translation © Matěj Čuchna, 2016

Jacket art © Frank Riccio, 2014

E-pub konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2016

ISBN tištěné verze 978-80-00-04301-2 (1. vydání)

ISBN e-knihy 978-80-00-04337-1 (1. zveřejnění)

ÚVOD

Štěňata zápasila o to, kdo bude první venku. Ňaf vzrušeně poštěkával a škrábal tlapkami o dveře z čirého kamene. Dlouhá packa přešla přes místnost a se svým obvyklým pobaveným zavrčením se postavila mezi ně.

Ňafova sestřička Pískle do něj šťouchla svým zlatým čumáčkem, on jí to hravě oplatil.

„Buďte trpěliví,“ kárala je maminka. „Už nejste malí.“

Ňaf se okamžitě uklidnil, zatáhl hrudník a zvedl hlavu.

Sluneční pes už běžel po obloze a jeho jasné světlo se opíralo do čirého kamene. Ňaf mžoural do jeho paprsků a myslel na to, že už má skutečné jméno – Štístko – i když si na ně ještě nezvykl, a že už se musí chovat jako velký pes. Tiše sledoval, jak se dlouhá packa natahuje po klice.

Budu tichý a trpělivý, přesně jak říkala maminka , řekl si Ňaf a potlačil touhu poskakovat a štěkat jako jeho sourozenci. Když se ale dveře z čirého kamene otevřely, vystřelil ven jako všichni ostatní.

„Že mě nechytíš!“ štěkla na něj Pískle a rozběhla se do zahrady.

Ňaf se pustil za ní, ale vzápětí se zarazil. Země byla zmrzlá a třpytila se jako tisíce bílých drápků. Když na ni šlápl, křupala mu pod tlapkami, studená a hrubá.

Za Ňafem se ozval maminčin hlas: „Je to jenom jinovatka. Není se čeho bát.“

Pískle pomalu kroužila v trávě a ocásek měla napjatý jako struna. Ostatní štěňata zkoumala zemi svými tlapkami a vyjeveně se ohlížela.

Ňaf si k trávě znepokojeně přičichl. „Je tak studená.“

Maminka mu olízla ucho. „Studená, ale ne nebezpečná. Nic ti neudělá.“

To Ňafa uklidnilo. Připomněl si, že už není malé bázlivé štěně, ale skoro velký pes. Poodešel od maminky, sehnul se a začal křupavou trávu očichávat pečlivěji. Její stébla ho šimrala na vouscích. Překvapilo ho, jak vlhký chlad úplně přikryl všechny obvyklé vůně zahrady. Zpod trávy necítil těžkou tmavou hlínu ani nahořklý pach hmyzu. Zhluboka se nadechl a vzápětí mu kožíškem proběhla vlna vzrušení. Pod zmrzlou trávou cosi ucítil – stopu nějakého zvířete.

Nedávno tudy prošlo něco malého a chutného.

Ňaf začal mimoděk vrtět ocáskem, ale ihned se ovládl. Ostatní štěňata se honila poblíž dveří, poskakovala a hlasitě štěkala. Ňaf si jich nevšímal. Někde tu lezla kořist a on ji najde! Dokáže mamince, že už není malé štěně. Bude ovšem potřebovat pomoc.

Na chvíli se zastavil a sklonil hlavu. Jak by to jenom řekla maminka?

Ó Lesopse, ochránce lovců, ty, jenž jsi chytrý, rychlý a statečný, doveď mě prosím k tomu zvířeti, které žije pod jinovatkou. Ňaf si spokojeně olízl přední tlapku. Znělo to dobře. Snad to udělá dojem i na Psího ducha.

Téměř vzápětí kolem něj zavanul pach toho zvířete. Lesopes mě vyslyšel! Ňaf neztrácel čas a vydal se po stopě. Postupoval křupavou trávou, dokud nedošel na konec zahrady k malé dřevěné budově dlouhých pacek. K jeho velkému zklamání pach u budovy končil. Ňaf naléhavě zavětřil.

Kde je? Kde je ta kořist?

Pach se znovu objevil a Ňaf se olízl. Teď už byl blízko, tím si byl jistý. Vytěsnil štěkot svých sourozenců a soustředil se jen na ten pach. Zdálo se, že vychází zpod budovy dlouhých pacek. Ňaf očichal dřevo. Bude se muset nějakým způsobem dostat pod něj . Zkusil hrabat, ale přes trsy zmrzlé trávy se nemohl dostat k hlíně. Z hrdla se mu dralo tiché zavrčení, ale zase je spolkl.

Dobrý lovec musí být trpělivý. To ho naučila maminka.

Ňaf se zhluboka nadechl a zkusil to znovu. Byl si jistý, že pach vychází zpod dřeva. Musí existovat nějaký způsob, jak se k němu dostat... Pomalu obcházel budovu. Pach zesílil a Ňafův ocásek se nadšeně rozkmital. Byla tam díra! Zvíře si muselo vyhrabat chodbičku pod budovu dlouhých pacek.

„Ňafe, co tam děláš?“ štěkla maminka z druhé strany zahrady.

„Nic, už jdu!“ Překvapím ji kořistí! Bude na mě tak pyšná! Ňaf střelil pohledem ke dveřím. Kolem maminky hopsala Pískle a tahala ji za ocas. To by mohlo na chvíli odvést její pozornost. Potřebuju jen trochu času, abych dostal to zvíře...

Ňaf strčil hlavu do díry. Nebyla moc široká, ale pach zvířátka byl rázem mnohem silnější, sladký a zároveň slaný. Ňafovi se začaly sbíhat sliny. Zavrtal čumák ještě hlouběji. Zdálo se, že chodba vede přímo pod dřevěnou budovou. To zvíře bylo tam dole a zřejmě spalo – Ňaf neslyšel žádné zvuky, necítil žádný pohyb. Jen tu silnou sladkoslanou vůni.

Ňaf prostrčil do díry tlapku a začal hrabat. Půda byl tvrdá a ledová. Vyhrabat si dost prostoru pro obě přední packy ho stálo spoustu sil, ale jakmile se mu to podařilo, začalo být snadné postupovat hlouběji. Do díry pronikaly paprsky Slunečního psa a Ňaf zjistil, že se nemýlil – skutečně to bylo ústí chodby, která vedla pod budovu dlouhých pacek. Dál drásal tlapkami zmrzlou půdu a vyhrabával ji ven. Pach kořisti byl stále silnější. Nořil se stále níž, teď už byl v díře zavrtaný až po zadní packy.

Vtom se rozhostilo zlověstné ticho a Ňaf ztuhl. Náhle, aniž by se pohnul, se začal propadat. Pokusil se rychle vycouvat z díry ven, ale to už se shora sypala suchá hlína a strhla ho s sebou do temnoty. Štěkot jeho sourozenců zmizel v dáli.

„Pomoc!“ vyjekl Ňaf. Cítil, jak sjíždí hlouběji do díry a tlamu měl najednou plnou hlíny. Vykašlal ji, naléhavým štěkotem znovu volal o pomoc, ale jeho hlas pohltila Zeměpsice.

Ňaf byl uvězněný v chladné zemi a nebyl si jistý, kde je nahoře a kde dole. V uších mu hučelo zděšením. Pokoušel se vyhrabat, ale s každým pohybem se jen nořil hlouběji. Čím víc sebou zmítal, tím to bylo horší. Zarazil se a snažil se popadnout dech. Okolo bylo jen ticho a tma, dokonce i pach kořisti zmizel. S bušícím srdcem si vzpomněl, jak mu Pískle vyprávěla o tom, že když je Zeměpsice hladová, požírá psy. Tehdy své sestřičce nevěřil – co ta by o tom mohla vědět – ale teď už si nebyl tak jistý. Ňaf sípal, kňučel a chtěl maminku. V díře bylo málo vzduchu a začínala se mu točit hlava.

Prosím, Zeměpsice! vyštěkl v duchu. Prosím, pusť mě! V mysli mu vyvstal její obraz v podobě obrovského černého zvířete, většího než celý svět. Ta představa ho kupodivu uklidnila a najednou se mu i lépe dýchalo. Pak něco uslyšel.

„To nic, Ňafe! Jsem tady.“

Byla to maminka! Její hlas byl zastřený vrstvou hlíny. Měl pocit, že k němu doléhá z nedosažitelné výše.

„Slyšíš mě? Zůstaň klidný a pojď za mnou. Pomalu.“

Ňaf se zmohl jen na přiškrcené zakňučení.

„Jsem tady, Ňafe, přímo tady.“

Ňaf opatrně přenesl váhu na pravou přední packu. Hlína se zachvěla, ale nepropadla se. Ňaf se opřel o levou přední a podařilo se mu přitáhnout si zadní nohy k tělu. Pak se začal pomalu sunout za maminčiným hlasem.

„Dobře, Ňafe, už jenom kousek.“

Její hlas najednou nebyl tak daleko. Ňaf potlačil nutkání vyrazit zběsile vpřed a pomalu, krůček po krůčku, stoupal vzhůru. O chvíli později už se jeho čumák vynořil z hlíny a Ňaf lačně vdechoval doušky čerstvého vzduchu.

Maminka se za vzrušeného štěkotu ostatních štěňat sklonila do díry a chytila ho za kůži na krku. Jediným prudkým trhnutím vytáhla Štístka ven a postavila ho na zem vedle sebe.

Štěňata se na něj vrhla a začala ho olizovat.

„Ty můj bláznivý bratříčku!“ vyjekla Pískle a otírala se o něj čumáčkem. „Myslela jsem, že jsme tě navždycky ztratili!“

„Nechte ho vydýchat!“ okřikla je maminka. Štěňata ustoupila a maminka očistila Ňafovu tvář od hlíny. Pak přitiskla svůj čumák k jeho. „Už to nikdy nedělej!“ zavrčela, ale vzápětí její hlas zjihl. „Nemohla bych o tebe přijít, štěňátko moje.“

Ňaf zavřel oči. Zaplavila ho obrovská úleva.

„Bál jsem se,“ zamumlal. „Myslel jsem, že mě Zeměpsice spolkla a že už se nikdy nedostanu ven. Snažil jsem se bránit, ale bylo to jenom horší. Ale když jsem přestal bojovat, přestal jsem se i bát.“

Otevřel oči.

Maminka na něj láskyplně shlížela. „Nemusíš s ní bojovat. Zeměpsice si nás bere až po naší smrti,“ připomněla mu. „Do té doby nás chrání a dává nám sílu. Hlídá nás ve dne i v noci. Když ji budeš potřebovat, pomůže ti.“ Štěňata se seběhla kolem něj a začala mu vylízávat hlínu z kožíšku. Ta slova mu pořád zněla v hlavě.

Když ji budeš potřebovat, pomůže ti...

KAPITOLA PRVNÍ

Štístko se probudil do jasné noci a zatřásl se zimou. Psi nocovali na břehu řeky, schoulení pod keřem, ale ani teplo jejich těl je nemohlo uchránit před mrazivým větrem. Hnal se přes hladinu a zakousával se Štístkovi do zlatého kožichu.

Rozhlédl se po ostatních. Bella spala s hlavou opřenou o Martin široký černý bok a Lízinka – ne, teď už to byla Bouře – se choulila mezi Martinými packami. Ach, Bouře, proč sis musela vybrat zrovna tohle jméno? Štístkovi se sevřel žaludek. Nemohl se zbavit pocitu, že její nové jméno je určitým znamením. Měla snad ta mladá hlídací fena sehrát úlohu v děsivé bitvě, která Štístka trápila ve snech?

V Psím běsnění?

Štístko pořád nevěděl, jakou bude mít Psí běsnění podobu, ani kdy k němu dojde... ale bylo skutečné . Cítil ten chaos a zuřivé chňapání ostrých zubů. Štístko svěsil ocas. Bouře vypadala tak mírumilovně, s hlavou položenou na tlapkách a ušima ohrnutýma dozadu. Ale Štístko si vzpomínal, s jakou zuřivostí se vrhla na Běse, šíleného vůdce Pajdovy smečky.

Pajda ležel na boku a odhaloval tak pahýl, který zbyl po jedné z jeho předních tlap. Luna spala se zády opřenými o Štístka a packami si zakrývala oči. Její pysk sebou cukal a střídavě odkrýval tesáky. „Bouřliváku, tady jsem... jsem tady...“ kňučela tiše.

Muselo se jí zdát o jejím druhovi. Velký lovec byl v jejích snech zřejmě stále naživu.

Kéž by se už zase připojili k Divoké smečce. Bouřlivákova nemoc a úmrtí Štístkem otřásly. V duchu se vrátil do Psí zahrady, kde dlouhé packy s černými obličeji a žlutou srstí postavily v obrovské hlučné kleci Dům pastí. Uvnitř našli uvězněného Bouřliváka a spolu s ním i další zvířata – lišky, králíky, kojota, dokonce i zrzavý ostrý drápek. Všechna zvířata byla nemocná.

Smečce se podařilo všechny osvobodit a následně utéct s Bouřlivákem do lesa, kde narazili na Běsovu smečku.

Štístko se zachvěl. Bouřlivák býval silný bojovník, ale po čase stráveném v Domu pastí byl slabý jako štěně. Nedokázal se bránit. Štístko tiše zakňučel, když si vzpomněl, jak se dříve mocný Bouřlivák proměnil ve vyzáblého psa s vodnatýma očima.

Ani jeho pach nebyl v pořádku.... jeho krev byla zkažená, jako otrávená řeka.

Když ho našli, bylo už pozdě. Ubohý Bouřlivák.

Když se ukládali ke spánku, ulehli psi do kruhu kolem Luny, jako by ji chtěli chránit nejen před ostrým větrem, ale i před její ztrátou. Štístko opatrně vstal, aby ji nevzbudil, překročil Pajdův ocas a vyšel z jejich úkrytu pod keřem. Malé zelené lístky byly pokryté námrazou, stejně jako každé stéblo trávy. I Štístkův kožich byl ztuhlý chladem.

Štístko obešel keř a zahleděl se na zarostlá pole, která stoupala a klesala po úbočí kopců a údolí. Potom se otočil a skrz křupající trávu zamířil k řece. Voda sice nezmrzla, ale byla tak studená, že ho pálila na jazyku. Napil se jen trochu.

V chladném nočním vzduchu cítil sůl. Její pach sílil s každým dnem jejich cesty po proudu, ale Štístko netušil, odkud se bere. Sklonil čenich k zemi a našel stopu, kterou sledovali: Alfa, Hvězda a zbytek smečky tudy museli projít velmi nedávno – mohl to být nanejvýš jeden den. Štístka pořád bolelo, že se Hvězda rozhodla jít s polovičním vlkem a odmítla se účastnit hledání Bouřliváka, když ho chytily žluté dlouhé packy. Zároveň jí však byl vděčný, že cestou pečlivě zanechávala pachové stopy, jak slíbila.

Luna a ostatní by se cítili lépe ve společnosti dalších psů. Sám Štístko si už od bitvy s Běsem a jeho smečkou připadal opuštěně. Když může tak lehko padnout i statečný a silný pes, jako byl Bouřlivák... Štístko svěsil hlavu. Ta šílená smečka byla pořád někde tam venku, stejně jako hlídací psi. On i jeho společníci budou ve větším bezpečí, až se znovu připojí k Divoké smečce.

Starosti mu dělala i zima. Rudolistí skončilo a začal Ledový vítr. Štístko už Ledový vítr v minulosti přežil, ale to bylo ve městě, kde ho vysoké budovy dlouhých pacek chránily před nejhoršími poryvy. Tady venku se však vichr Štískovi zařezával pod kůži, až mu stydla krev. Když byl ještě štěně, ujišťovala ho maminka, že je mráz neškodný, ale nebyla to pravda, dokonce ani ve městě ne. Štístko si vzpomínal na Fretku, psa samotáře, který žebral o zbytky před Domem jídla. Jedné mrazivé noci se stočil ke spánku v parku a už nevstal. Štístko ho neviděl na vlastní oči, ale od jiných pak slyšel, že ráno byl ten starý pes tvrdý a studený jako led. Maminka byla moudrá, ale Štístko musel uznat, že ani ona nevěděla všechno.

Zatřásl hlavou, aby zahnal smutné vzpomínky, jako když si po dešti vyklepával z kožichu vodu. Rozhlédl se kolem. Pořád ještě byli na území Běsovy smečky. I tady na břehu řeky cítil ve větru slabé stopy jejich pachu. Otočil se a v klubku spících těl našel pohledem Pajdu. Nemohl se ubránit jistému obdivu. Pajda opustil Alfovu smečku, přišel o nohu a přidal se k jiné smečce. Nějakým způsobem pak dokázal přežít a udržet si zdravý rozum navzdory Běsovu nepředvídatelnému šílenství.

Běsově smečce chyběl řád a disciplína. Jak budou reagovat na smrt svého Alfy? Štístko doufal, že zůstanou pohromadě, ale utvoří mírumilovnější smečku a nebudou už vyhledávat další souboje. Posadil se do zmrzlé trávy a znovu zatřásl hlavou.

Co bude s Pajdou teď? Byl statečný a odhodlaný, pomohl jim zachránit Bouřliváka a definitivně porazit Běsa. Už jen za to by si zasloužil trochu pohodlí a odpočinku. Měl by být s Divokou smečkou, se svou sestrou Spring. S nimi by byl v bezpečí.

Štístko se poškrábal za uchem. Alfa nikdy nesvolí k tomu, aby se Pajda vrátil. Označil ho za zrádce a dal mu jasně najevo, že už není vítán. Pajda se zároveň mohl jen stěží vrátit k té druhé smečce, když pomohl zničit jejího Alfu. Možná mu bylo souzeno stát se psem samotářem. Vždyť jím ostatně už jednou byl.

Já sám jsem byl pes samotář. Před Velkým zavrčením , pomyslel si Štístko. Přišlo mu to jako věčnost.

Otočil se a zahleděl se přes řeku. Měsíční psice seděla na obloze, dorůstala do úplňku a odrážela se na klidné hladině. Na nebi nad protějším břehem byly vidět první náznaky úsvitu.

Štístko si povzdychl a vrátil se ke spícím psům. „Je čas vstávat,“ mumlal tiše a budil je jednoho po druhém dotykem čenichu.

Bouře zamrkala, zaklonila hlavu a zívla si, čímž předvedla své dlouhé bílé zuby. „Vždyť je pořád tma...“

„Smečka se dá za svítání do pohybu. Jestli je chceme dohnat, musíme vyrazit už teď.“

Bouře vstala bez dalšího odmlouvání. Pajda si protahoval své tři tlapy.

Bella se třásla. „To je ale zima...“

Štístko přikývl.

„Zkus si rozhýbat nohy,“ řekla Luna. „Podívej, takhle.“ Začala poskakovat z tlapky na tlapku a setřásala ze sebe ledové krystalky.

Bella ji napodobila a začala se zuřivě oklepávat. Štístko se přidal. Luna byla celý život divokým psem a věděla, jak se bránit proti chladu.

Bouře zkoušela poskakovat jako ostatní psi, ale zkřížily se jí přední tlapy, ztratila rovnováhu a začala se potácet. Luna štěně podepřela čumákem, olízla mu ucho a znovu mu ukázala, co má dělat. „Nesmíš to dělat moc rychle, jinak se ti začne točit hlava. Jen takhle zlehka, tam a zpátky. Marto, hezky se oklepej, abys ze sebe dostala ten led.“

Štístko se díval, jak to Bouře zkouší znovu, tentokrát s větším úspěchem, a byl dojatý tím, jak se Luna snaží všem pomáhat, líže jim ojíněné kožichy a povzbuzuje je, aby se zahřáli pohybem. Chudinka Luna, už přišla o jedno ze svých štěňat. Je dobře, že má na práci i něco jiného než truchlit za Bouřliváka.

„Už se cítím trochu líp,“ řekla Bella, olízla si tlapy a vyrazila za Lunou na břeh řeky. Všichni se napili ledové vody. Marta do ní zkusmo strčila velkou černou tlapu, ale usoudila, že tentokrát bude lepší koupel vynechat. Místo toho se prošla podél břehu a protáhla si nohy, vysoká jako hlučná klec.

Bella zvedla hlavu. „Ten slaný pach je pořád silnější.“

Pajda zavětřil. „Co myslíš, že to je?“

„Nejsem si jistá...“ Bella na chvíli zavřela oči. „Ale je mi to povědomé. Připomíná mi to nějaké jídlo, které jsem dostávala, když jsem ještě byla vodítkový pes.“

Pajda se tvářil nedůvěřivě. „Mně to jako jídlo nepřipadá.“

„Mně ano,“ štěkla Bouře. „Je to slané... jako krev.“

Štěně si přejelo jazykem přes své malé ostré zuby a Štístko pocítil mírné znepokojení. Otočil se k Martě a rychle změnil téma. „Tys byla před Velkým zavrčením taky vodítkový pes. Co si o tom myslíš?“

Marta chvíli mlčela a hleděla přes temnou vodu. „Nevím. Ale souhlasím s Bellou – je to trochu povědomé.“

Štístko uslyšel tiché kručení a nastražil uši. Byl to Bouřin žaludek. Štěně sklonilo hlavu a provinile k němu vzhlédlo. „Já za to nemůžu.“

„Já vím, že máš hlad. Brzy něco najdeme.“ Štístko se rozhlédl. Počasí bylo stále chladnější a kořist čím dál vzácnější. Včera sice chytili dva mladé králíky, ale když si je rozdělili, nikdo se příliš nenajedl. „Musíme něco ulovit, než se vydáme po stopách smečky.“

Bouře s úlevou přikývla.

Psi vyrazili podél řeky s čenichy skloněnými ke zmrzlé zemi a hledali stopy po kořisti.

Štístko šel pomalu a pečlivě se snažil nedělat hluk, ale pod tlapkami mu s každým krokem křupala zmrzlá tráva. Potom se zvedl vítr a přinesl s sebou čerstvý závan slaného vzduchu, který překryl všechny ostatní pachy. Tady žádnou kořist nikdy nenajdeme.

„Podívejte! Tamhle ve vodě!“ polekalo ho náhlé Martino zavrčení. Štístko se otočil a spatřil zvláštní zvíře, které plavalo na hladině řeky, mrskalo sebou a mizelo pod hladinou.

„Je to ryba?“ zašeptala Bouře.

Štístko zavrtěl hlavou. Ryby neměly kožich.

Smečka udiveně sledovala, jak to stvoření krouží ve stříbřité vodě. Od kožichu se mu odrážely vousy Slunečního psa, až se celé lesklo. Zvíře zaklonilo hlavu a líně si zívlo.

Okouzlené ticho přerušila sebejistým prohlášením Bella: „To je vodní králík. Už jsem o nich slyšela.“

Štístko se podíval na svou sestru a pochybovačně naklonil hlavu – moc se mu to nezdálo. Králíci žijí v podzemních norách a on v životě neslyšel o žádném, který by uměl plavat. Chystal se to říct nahlas, když se to zvíře opět vynořilo. Mělo kulatý obličej, krátký čenich a vypadalo spíš jako ostrý drápek než jako králík. I jeho uši byly velmi malé. Mělo dlouhé svalnaté tělo, a jak sebou mrskalo ve vodě, všiml si Štístko i dlouhého špičatého ocasu. Zvíře se otočilo na záda a nechalo se unášet mírným proudem, tlapky s malými drápky namířené k obloze.

„Musíme zůstat po větru a potichu,“ varovala je Luna a vyrazila podél břehu s Martou a Štístkem v těsném závěsu. Pajda, Bella a Bouře zůstali na místě. Obklíčení kořisti bylo základní loveckou taktikou – psi, kteří zůstanou vzadu, kořist vyplaší a naženou ji do spárů těch vepředu. Štístko si nebyl jistý, jestli to bude fungovat i v případě kořisti, která plave v řece, ale co jiného jim zbývalo? Voda byla příliš studená dokonce i pro Martu, a i kdyby nebyla, nikdo z nich nebyl tak dobrý plavec, aby v ní mohl lovit. Jejich jedinou nadějí bylo, že zvíře vyleze na břeh, a to na ten jejich. Kdyby zamířilo na opačnou stranu, neměli by se k němu jak dostat.

Luna, Marta a Štístko zalehli za trsy trávy hned u břehu. Tiše se olizovali a dívali se, jak zvíře dovádí v prvních ranních paprscích. Najednou se říční králík otočil a zamířil ke břehu. Ke Štístkovu nadšení plul přímo k místu, kde na něj číhali, skryti v trávě, ze které vykukovala jen Martina černá srst. Zvíře ladně vyklouzlo z vody na břeh a oklepalo se. Marta a Luna si vyměnily pohled. O okamžik později Marta vystřelila z úkrytu a celou svou vahou dopadla na říčního králíka. Zvíře kvičelo a zuřivě se bránilo. Podařilo se mu vymanit se z Martina sevření a vyrazilo podél břehu pryč, s Martou, Lunou a Štístkem v patách. Štístko měl pravdu – na břehu bylo pomalejší než psi. Zvíře zřejmě pochopilo, že řeka představuje jeho jedinou šanci na přežití, otočilo se na svých krátkých nožičkách a zamířilo k vodě. Štístko mu skočil do cesty. Vodní králík se zastavil a rozzuřeně vřískl, ale to už po něm skočila Marta. Velká tlapa ho srazila k zemi a vzápětí se mu kolem dlouhého krku sevřely čelisti.

Psi se pohodlně natáhli vedle změti ostružinových keřů a slízávali si z drápů poslední zbytky masa.

„Říční králík je lahůdka,“ zívla Bouře.

„Chutná jako běžný králík, ale je tučnější a vydatnější,“ souhlasila Bella. „Na to bych si zvykla.“

Ale nezvykej si , pomyslel si Štístko. Měli štěstí, že ho chytili. V okolí nebyli žádní králíci, dokonce ani myši... Doufám, že smečka míří někam, kde je více kořisti. Všichni teď ale byli trochu veselejší, když měli něco v žaludku. Marta odešla ke břehu, aby vyjádřila díky Říčnímu psu.

„Jsme ti vděční za toto skvělé jídlo, štědrý a laskavý Psí duchu,“ řekla a uctivě sklonila hlavu.

Štístko počkal, dokud Marta neskončí, a pak vstal. Sluneční pes už zářil nad hladinou a chystal se na svou pomalou cestu po obloze. „Měli bychom jít. Alfa a ostatní už budou touhle dobou taky na nohou.“

Kdo ví, jak daleko poloviční vlk půjde, aby unikl smečce, kterou vede Blade.

Marta se vrátila od řeky. „Vím, že se musíme dostat co nejdál od hlídacích psů, ale to nemůže být jediný důvod, proč musíme pokračovat v cestě. Kam vůbec jdeme? A proč tam jdeme?“

Na to neměl Štístko odpověď. Místo toho zamířil k pěšině, dychtivý vyrazit. Ostatní ho následovali.

Místo něj odpověděla Bella. „Jdeme někam, kde budeme v bezpečí. Na nějaké klidné, tiché místo, kde žije hodně králíků a teče tam čistá voda.“

Bouře, která poskakovala vedle ní, zavrtěla ocasem. „A Alfa nám takové místo najde?“

„To doufám“ odpověděl Štístko, i když věděl, že to nebude snadné. Když se díval na Bouři, viděl velké hravé štěně a najednou pocítil silnou potřebu ji ochránit. Věděl, že udělá téměř cokoliv, aby se vyhnuli ostatním psům jejího druhu. Chtěl mít jistotu, že ji nikdy nenajdou a že už se ji nikdy nepokusí odvléct násilím pryč.

Prošli kolem keřů s dlouhými tenkými trny, které se jim zachytávaly v kožichu. Štístko se je snažil vytřást a větřil. Najednou vyštěkl. Co to bylo za pach? Hřbet se mu zježil a ocas měl napjatý.

„Někde tu je pes!“

Bella a Luna byly okamžitě připraveny k obraně a rozhlížely se kolem sebe s nastraženýma ušima. Štístko znovu začenichal a s úlevou konstatoval, že to není hlídací pes. V pachu, který se k němu nesl v chladném vánku, nebylo nic z jejich zloby a agresivity.

Pajda udělal pár kroků směrem k ostružiní a zaštěkal. „Šplíchu, jsi to ty?“

Štístko uslyšel šustění a pak se zpod keře vynořil malý drsnosrstý černý pes. Za ním opatrně vyšlo šest dalších a vytřásali si listí z kožichů.

To je Běsova smečka! Štistko se postavil vedle Pajdy, Bella přistoupila, aby ho chránila z druhé strany. Hned za sebou Štístko cítil uklidňující pach Marty, Luny a Bouře.

Pajda však žádnou ochranu nepotřeboval. Černý pes k němu přiběhl, vrhl se předními packami na zem, vrtěl ocasem a podřízeně skláněl hlavu. Zbylých šest psů následovalo jeho příkladu, nervózní, ale přátelští. Pajda obešel členy své bývalé smečky, tiskl svůj čenich k jejich a švihal ocasem.

Nad řekou zakvílel vítr. Ten, který se jmenoval Šplích, vylekaně trhl hlavou. Štístko pozoroval jeho rychlé roztěkané pohyby. Poznával ho z dob, kdy zpovzdálí sledoval Běsovu smečku. Několikrát viděl, jak ho Běs šikanuje.

Všichni ti psi vypadali podvyživeně a vystrašeně. Pod Běsovým vedením přitom byli tak krutí a suroví. Musel je k tomu dotlačit , pomyslel si Štístko. Střelil pohledem po Bouři a vybavilo se mu, jak ji našel vedle umírajícího Alfy. Zabila ho, aby zkrátila jeho utrpení, nebo to byla krvežíznivost? Rychle tu myšlenku zahnal.

Pajda se otočil ke členům Divoké smečky. „Tohle je Šplích. Dalo by se říct, že to byl Běsův Beta.“

„Běs žádného Betu neměl, ne doopravdy,“ zamumlal Šplích a pokorně skláněl hlavu, když se s nimi vítal. Potom se obrátil na Pajdu. „Šli jsme za tebou, protože...“ Ohlédl se po ostatních. „Myslíme si, že bys tu měl zůstat.“

Štístko se podíval na Pajdu. Ušatý pes měl hlavu nakloněnou na stranu a vypadal zamyšleně.

„Patříš k nám,“ štěkl hubený šedý pes a zahrabal tlapkou.

Štístka vylekalo náhlé tiché zavrčení. Pajdova bývalá smečka se okamžitě přikrčila, když se mezi Štískem a Bellou prosmýkla Bouře. Postavila se před ně s rozkročenými tlapami, takže vypadala silnější a rozložitější. Hlavu měla nataženou dopředu a přikrčenou na úrovni ramen. Zpod ohrnutých pysků cenila tesáky.

„Chtěli jste ublížit mně i mým přátelům!“ zaštěkala. „Pajdu nám nevezmete! Nedovolím to!“

Šplích vyděšeně ustupoval s ocasem mezi nohama. To dodalo Bouři ještě větší sebevědomí. Udělala další krok jeho směrem a rozzuřeně pokračovala. „Už mám dost psů, kteří se snaží rozhodovat za jiné! Pajda chce zůstat tady! Nechte ho na pokoji!“

Ona si myslí, že před ní stojí další Blade a snaží se donutit Pajdu, aby s ním odešel , uvědomil si Štístko a srdce mu pokleslo. Pro Bouři byl každý pes zřejmě buď dobrý, nebo špatný, přítel, nebo nepřítel. To Štístka znepokojovalo. Nemůže se na svět dívat takhle černobíle. Šplích přece Pajdu nenutí, aby šel s nimi. Prosí ho! Štísko si prohlížel napjaté hubené tváře někdejší Pajdovy smečky. Teď sice vypadali zuboženě, ale on si dobře pamatoval, jak zuřivě bojovali pod Běsovým vedením. Nebylo moudré je provokovat.

Šplích se nervózně olízl a uši přitiskl k hlavě.

Štístko se napjal, připravený bránit Bouři, kdyby se na ni smečka šíleného psa vrhla.

Byl to ale Pajda, kdo celou situaci vyřešil tím, že se postavil mezi Bouři a malého černého psa. Obrátil se ke štěněti a zavrtěl ocasem na znamení usmíření. „Díky, Bouře, těší mě, že mě chceš bránit, ale Šplích má pravdu.“

Bouře na něj zírala. Uvolnila se, posadila se do trávy, ale nic neřekla.

Pajda se podíval na Štíska a Bellu, přejel pohledem po Bouři, Martě a Luně. „Mrzí mě to. Nechci vás opustit, ale dost jsem o tom přemýšlel, a tihle psi...“ Otočil se k nim a oni začali s nadějí vrtět ocasy. „Jsou teď moje smečka. Šplích má pravdu – patřím k nim.“

KAPITOLA DRUHÁ

Luna se rozběhla k Pajdovi. Vítr jí rozfoukal dlouhou černobílou srst, až jí vlála kolem hlavy jako hříva. „Jsi si jistý, že chceš jít s nimi?“ zakňučela a šťouchla do něj čenichem. „Vždyť jsi byl v té smečce jen pár měsíců. Patříš k nám .“

Luna vypadala zničeně. „Prosím, nechoď... Spring bude tak zklamaná, až se to dozví.“

Bella nakrčila čenich. „S Alfou se někdy dalo mluvit?“

Naklonil se a olízl jí čenich. „Vy mně taky.“