TRILER:
VÝKRIK DO TMY

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Zradný anjel

Triler: Dotyk smrti

Triler: V znamení vážky

Manuela Martini

Triler: Výkrik do tmy – e-kniha

Copyright © Fragment 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Manuela Martini sa narodila v roku 1963 v   Mainzi. Študovala dejiny a literárnu vedu v Mainzi a v   Mníchove. Ist ý čas sa zaoberala dokumentaristikou a reklamnou činnosťou. Niekoľko rokov strávila v   Austrálii. Dnes žije v Španielsku a okrem detektívok a románov pre dospelých píše aj knihy pre deti a mládež. Výkrik do tmy je jej druhým románom pre mládež.

1

Z ostaň, kde si, inak budeš trpko ľutovať!

Čierne na bielom. Vytlačené na obyčajnom papieri. Na obálke nie je uvedený odosielateľ. List je adresovaný Franziske Krausovej. Aj adresa je vytlačená. Pečiatka je z Mníchova. Odoslané predvčerom.

Papier znova zložím, strčím ho späť do obálky a napchám si ju do vrecka mikiny. Keď zatváram schránku, trasú sa mi prsty. S troma listami pre mojich rodičov vojdem do výťahu, stlačím sedmičku a zadívam sa do zrkadla na stene výťahu. Vzápätí sa toho vydeseného pohľadu zľaknem. To predsa nie som ja! kričí môj vnútorný hlas.

Dvere sa zavrú a výťah sa dá s trhnutím do pohybu. Chcem utiecť z tohto väzenia ožiareného neónovým svetlom, chcem preč, niekam, kde ma nikto nepozná a ja môžem predstierať, že som niekto iný. Opatrne siahnem do vrecka, akoby som dúfala, že tam žiadny papier nie je a ja som mala len zlý sen. Ale do prstov ma poreže ostrá hrana…

Zostaň, kde si…

Prinútim sa pozrieť svojmu zrkadlovému obrazu do očí. Chceš sa celý život desiť sama seba a takýchto listov?

Pokrčím papier do guľôčky.

Pôjdem.

O dva dni neskôr sedím vo vlaku. Kolín nad Rýnom – Prien – Kinding. V Kindingu sa to stalo. Presne pred rokom. V Kindingu sa môj život rozpadol na Predtým a Potom.

„Snaž sa spomenúť si, Franziska. Je to tvoja jediná šanca, ako pochopiť samu seba,“ povedala mi moja psychiatrička, doktorka Pohlmannová, keď ma prepúšťala. Prikývla som. A myslela som na to, čo si myslia ostatní vrátane mojich rodičov: „Ešte dobre, že sa na nič nepamätá, inak by z toho nevyviazla tak ľahko.“

Doktorku Pohlmannovú som poslúchla. Od okamihu, čo sa to stalo, sa snažím spomenúť si na ten príšerný čin, ktorý mi zmenil celý život. Každý deň sa pokúšam vylákať z pamäti najstrašnejšie minúty svojho života. Márne.

Trpím posttraumatickým stresovým syndrómom spojeným s amnéziou. Inak povedané: Zažila som niečo hrozné a niečo vo mne odmieta vydať spomienky na onen strašný okamih. Doktorka Pohlmannová vraví, že je to akýsi obranný mechanizmus ľudskej duše, ktorý mi bráni, aby som si spomenula na dôležité časti traumy.

Chýbajú mi minúty. Rozhodujúce minúty môjho života.

Vždy keď zavriem oči a chcem si spomenúť na tie okamihy minulého leta, je to, ako keby som sa ocitla pri jazere a obklopovala ma hustá hmla. Dokážem si celkom dobre vybaviť, čo sa stalo až do tohto momentu. Pamätám si, aké to bolo, keď som znova otvorila oči. Avšak rozhodujúce chvíle sa strácajú v onej bielej, nepreniknuteľnej hmle. Čím zúfalejšie sa z nej snažím uniknúť, tým hustejšia hmla ma obklopuje.

„Nemala by si tam ísť,“ povedala mi mama dnes ráno, keď som prišla do kuchyne s cestovnou taškou, aby som sa rozlúčila. „Stalo sa to predsa presne pred rokom.“

Neodpovedala som, pretože by som musela povedať: A práve preto pôjdem. Pozajtra sa v Kindingu koná letná slávnosť Augusti novho gymnázia. Tak ako každý rok – a ako vlani. To sme ešte bývali pri Chiemskom jazere, to som ešte chodila na Augustinovo gymnázium – a bola som aj na letnej párty.

Celé týždne som si lámala hlavu, či sa mám do Kindingu – do minulosti – skutočne vrátiť. Naozaj na to mám? Vydržím to? A môžem to urobiť našim? Trápia sa kvôli mne. Odkedy sa to stalo, ocino máva často angíny a mamina zle spí.

O tom anonymnom liste som však nepovedala ani mamine, ani ocinovi.

Za oknom vlaku sa mihá krajina. Je to ako môj život, napadne mi. Stal sa zo mňa divák a bojím sa vrátiť späť na javisko, bojím sa sama určovať svoju rolu. Stala som sa neviditeľnou. A potom prišiel ten list. Zostaň, kde si, inak budeš trpko ľutovať . Ruka mi mimovoľne vkĺzne do vrecka mikiny. Nedokázala som ten skrčený papier vyhodiť. Kto vlastne vedel o mojom pláne vybrať sa do Kindingu?

Leona, Maya a Vivian. Pred týždňom som s nimi telefonovala a povedala im, že chcem prísť na párty. „Vážne si myslíš, že je to rozumné?“ spýtali sa ma.

Ako jediné z mojej bývalej školy stáli pri mne. Posielali mi listy na psychiatrickú kliniku, na ktorej ma po dvojtýždennej väzbe liečili pre moju traumu. No ak ony tri vedeli, že prídem, potom to zaručene vedela polovica Kindingu…

Moje kamarátky sú jednoducho také. Vojdeme do tunela a v okienku vlaku vidím, že sa usmievam. Ich slabosti majú náhle v sebe niečo láskavé, pretože si uvedomujem, aké sú mi blízke.

Mám im povedať o výhražnom liste?

Vlak sa vynorí z tmy a ja napäto vykuknem z okna. Je to môj zvyk: V ždy keď vyjdem z tunela, očakávam, že budem v inom svete. Ale krajina sa nezmenila, okolo sú tie isté zelené lúky, tie isté kopce. Rovnaké počasie.

Vo vrecku rifľovej bundy nahmatám jablko. Mamina mi ho ráno zabalila a pridala aj chlieb so syrom. Vedela, že sa nenechám zastaviť, že by som sa do Kindingu vybrala dokonca aj vtedy, ke by mi to s ocinom zakázali.

Niekedy si myslím, že majú zo mňa strach. Odrazu som im cudzia. Ich jediná dcéra ich sklamala – nemusia to ani vysloviť, čítam to z ich prázdnych pohľadov, vidím to v ich neprirodzených úsmevoch.

Nedávno, keď som zasa raz nemohla zaspať, pretože myšlienky v mojej hlave nie a nie prestať víriť, som si išla do kuchyne po pohár vody. Vtom som zo spálne začula mamin hlas. „Kde sme len urobili chybu? Prečo je taká?“ Ocino si vzdychol a potom povedal, že sa každý deň modlí, aby sa komisár Winter nerozhodol znova otvoriť môj prípad.

Presne tým sa totiž komisár Winter po mojom prepustení vyhrážal. „Takto lacno z toho nevyviazneš, dievča!“ vyhlásil a uprene sa mi zadíval do očí.

Osobne sa ho dotklo, že ma pre nedostatok dôkazov musel prepustiť z vyšetrovacej väzby. Keď som potom bola na klinike, skoro každý deň som čakala, že sa z ničoho nič objaví a opäť ma začne vypočúvať. Ale on neprišiel.

Prechádzame ďalším tunelom a ja sa rýchlo odvrátim od okienka, akoby sa tam odrážali jeho chladné sivé oči, a nie tie moje. Viem, že je to nezmysel, ale nedokážem na komisára Wintera prestať myslieť. Počujem jeho hlas tak blízko a zreteľne, akoby sedel tesne vedľa mňa a šepkal mi do ucha: „Hlboko vo vnútri máš niečo, čo nechce vidieť pravdu, dievča. Ver mi, to sa páchateľom stáva často – nedokážu si priznať, že to naozaj spra vili. Potláčajú čin tak dlho, pokým sami seba nepresvedčia o svojej nevine. Alebo ešte horšie – pokiaľ si nemyslia, že sa proti nim sprisahal celý svet a chce ich dostať za mreže.“

Winter mi to opakoval stále dokola. Raz sa mu pri tom objavil na perách triumfálny úsmev.

Nedokážem uveriť, že by som patrila k takým ľuďom, ale čo vlastne o sebe človek vie? O svojich priepastiach, temných stránkach, čiernych zákutiach vlastnej duše?

Preto som sa vybrala na cestu. Preto som sa vybrala do Kindingu, pretože kým tieto zákutia neprebádam, budem sa báť, že sa to môže stať znova. Že by som to mohla urobiť znova. Trápi ma tá čierna diera, ktorú v sebe mám. Akoby v nej žilo akési zlé, divoké zviera, ktoré len čaká na príležitosť zaútočiť a vrhnúť sa na novú obeť. Mám zo seba strach.

Würzburg. Podľa cestovného poriadku ostávajú ešte dve hodiny, kým dorazíme do Prienu pri Chiemskom jazere. Pristúpi niekoľko ľudí, staršie dvojice s batohmi a teleskopickými palicami sa usadia pri okne na opačnej strane chodbičky. Pešia turistika mi vždy pripadala nudná, ale keď som bola vo väzení, odrazu som hrozne túžila vyliezť na nejakú vysokú horu a dívať sa z vrcholu na nekonečnú krajinu. Okolo môjho otvoreného kupé prejde mladý aziat so sprievodcom v ruke, na okamih zaváha a potom sa predsa len posadí inam. Vydýchnem si.

Dni vo väzbe spôsobili, že som precitlivená. Päť metrov vysoký múr s ostnatým drôtom, zamrežované okná, kovové dvere. Aj keď ráno odomkli cely, pocit stiesnenosti zostal. A večer potom znova cinkanie kľúčov, chladné, kovové klapnutia zatváraných dverí. Bála som sa, že sa v tej úzkej miestnosti zadusím, a bola som nervózna z blízkosti ďalších ľudí. Ani mesiace na klinike, kde ma ubytovali v jednoposteľovej izbe, nedokázali spomienky na väzenie vymazať.

Vlak sa konečne znovu pohýna. Nehybnosť už takmer nedokážem zniesť. Milujem niekoľkohodinové prechádzky. Keď musím byť dlhšie v jednej miestnosti, začnem sa po čase prechádzať sem a tam ako levy alebo tigre v zoologických záhradách.

Hrozne škriabem, ale už som nenašla miesto pri stolíku, takže som si musela položiť zošit na kolená, inak to nešlo. Doktorka Pohlmannová vravela, že mi pomôže, keď si budem zapisovať veci, ktoré si vybavím. Ak teda vôbec budem písať. Usporadúvať si myšlienky. Keď zastavím ten kolotoč, čo sa mi točí v hlave.

Okolo mňa sa mihajú priemyselné areály. Do okna búšia kvapky dažďa. Dívam sa, ako sa trieštia a stekajú nadol ako bezpočetné množstvo sĺz, až kým ich nakoniec sfúkne vietor.

Prvé dni vo väzení som preplakala. Ale potom to prestalo. Z ničoho nič. Akoby sa v mojom vnútri niečo zlomilo a ja som už necítila žiadnu bolesť. Akoby som už necítila vôbec nič.

Dievčatá, ktoré čakali na súd pre krádeže v obchodoch, prepadnutia alebo poškodzovanie cudzieho majetku, sa mi vyhýbali, niektoré mali zo mňa dokonca strach. Ešte si pamätám prvý deň. Bol zo všetkých najhorší. Ostatné si ma premeriavali, sledovali každý môj krok, každé slovo, každý pohyb. Koniec koncov, urobila som niečo omnoho horšie než ony.

Sympatická mi bola len jedna z nich. Katie. Nikdy nepovedala, prečo sedí. V ždy hovorila len veľmi málo. Ale každá jej veta ma prinútila premýšľať.

A potom som ohluchla. Už som nepočúvala, o čom sa bavia ostatné dievčatá z mojej cely. Nevnímala som ich obavy z toho, že si ich chlapci nájdu inú, alebo reči o celebritách, ktorých aféry dychtivo hltali. Namiesto toho som ležala na posteli a premýšľala.

Neustále ma vypočúvali, neustále som im dávala tie isté odpovede. A vždy som pri tom narazila na veľkú čiernu dieru. Na otázku, prečo si nemôžem spomenúť.

Po tej udalosti sa moji rodičia presťahovali z Kindingu do Mníchova, do anonymného vežiaka na južnom okraji mesta. Keď sa ich susedia pýtali na deti, odpovedali, že dcéra je práve na vzdelávacom kurze.

V prvých dňoch po prepustení z kliniky som vôbec nevychádzala zo svojej izby. Pritom som tak veľmi túžila po šírom nebi nad hlavou. Mala som však strach z ľudí, z ich pohľadov, z ich pohybov, desila som sa toho, že ma na ulici niekto osloví. Neustále som žila v strachu, že mi ktosi položí ruku na plece a vyhlási: Ty predsa patríš za mreže!

Pred troma mesiacmi dostal ocino novú prácu v Kolíne nad Rýnom. Odvtedy bývame tam, opäť v anonymnom bloku domov, akoby sa rodičia so mnou museli celý život schovávať.

Vonku už konečne nevidno žiadne sivé budovy. Pripadá mi, že prešli celé hodiny, pritom to museli byť len minúty. Krajina za oknom je teraz nádherne zelená. Upršané leto. Hádam nebudú musieť slávnosť pri jazere zrušiť, napadne mi.

Počas pobytu vo väzení, keď som nebo nad sebou videla len ako štvorec nad dvorom a cez zamrežované okienko cely, som si často priala, aby som stála vonku a kožu mi zmáčal dážď. Raz ráno som napísala pesničku. Prišla ku mne sama od seba.

Raindrops are falling

Outside not here.

I wish I were there

Where rivers flow

And the wind whistles

Our song.

A sunray is falling

Into my prison cell.

Do you still remember

The color of my eyes?

The sound of my voice?

Time is the enemy.

Spievala som si tú pesničku úplne potichu, keď som nemohla spať, aj neskôr na klinike. A spievam si ju ešte stále. Pomáha mi prežiť.

Zavriem oči. Pália ma. Veď skoro nespím.

Čo ak sme sa pohádali? Alebo za to môže alkohol a tá prekliata malinká pilulka? Nemôžem si spomenúť.

Noc, keď sa konala letná slávnosť. Maurice a ja. Vidím to všetko pred sebou ako momentky vo fotoalbume. Maurice a ja v lodenici. Loďka sa kolíše na vlnách, v ktorých sa trblietavo odráža mesačné svetlo. Jeho ruka na mojej šiji. Jeho tvár, ktorá sa pomaly blíži k mojej. Bozk. Nakoniec zdvihnem ťažké staré veslo – chceli sme si predsa vyjsť na jazero. Dunivý úder.

A potom… áno, potom nasleduje tá veľká čierna diera, chvíľa, ktorá mi zmizla z pamäti.

Keď sa preberiem, držím veslo ešte stále v ruke. A predo mnou leží Maurice, zátylkom sa opiera o stenu loďky. Na spánku krvácajúca rana, ktorú som mu spôsobila úderom vesla.

Jeho oči sú prázdne.

Zabila som ho.

2

Minulosť

P rvýkrát som ho stretla hneď na druhý deň v novej škole. Vlastne som tam po prvom dni už nikdy nechcela ísť, pretože Kinding bol úplne iný svet, do ktorého som zaručene nezapadala. Svet, v kto rom hrali prím značky ako D&G, Lacoste, Hilfiger a podobne.

Nikto nenosil rifle z H&M ako ja. Skutočne nikto. Pripadala som si, akoby som mala na sebe namiesto oblečenia vrece od zemiakov.

Nikto nemal taký nemožný mobil ako ja – Nokiu, ktorá sa síce nedala označiť priamo za staromódnu, ale jednoducho to nebol iPhone a ani BlackBerry.

Nikdy v živote som si nepripadala ako človek druhej kategórie, ale v tejto triede áno. Pre väčšinu spolužiakov som bola jednoducho vzduch.

Ale moje výsledky, hlavne v matematike a vo fyzike, boli také dobré, že sa ma naši rozhodli za každú cenu poslať na školu s najlepšími učiteľmi. A to bolo, žiaľ, práve Augustinovo gymnázium.

Všimla som si ho, keď som ráno prechádzala cez školský dvor. Slnko svietilo, bol začiatok leta a vzduch voňal šípovými ružami a ešte stále bol troška vlhký po noci. Prvú hodinu sme mali dejepis a ja som dúfala, že tu neprebrali viac než v mojej starej škole. Naši očakávali, že si udržím svoju dvojku…

Myslela som na dejepis a vtom sa odrazu objavil on – uprostred všetkých tých tvárí som náhle zbadala tú jeho. Do čela mu padali tmavé kučery a jeho oči hľadeli priamo do mojich, ako keby čakal len na mňa. Všetci okolo nás sa rozprávali, poštuchávali a smiali sa, len my sme mlčali a dívali sa na seba. Pripadalo mi to, akoby sa čas zastavil, akoby ma jeho oči volali k sebe, na miesto, ktoré som hrozne dlho hľadala.

Samozrejme, vedela som, že je to nezmysel, ale aj tak som to v tej chvíli takto cítila. Museli sme sa stretnúť už skôr, v nejakom minulom živote.

A potom som si odrazu uvedomila, že stojím uprostred davu ľudí, ktorí si ma pohŕdavo prezerajú. Cítila som, ako sa červenám. Rýchlo som odvrátila pohľad a ponáhľala som sa preč, oči som upierala na svoje tenisky, ktoré mi odrazu pripadali príliš staré a špinavé.

Si úplne sprostá, Franziska! nadávala som si v duchu. Fakt si myslíš, že by sa taký chalan mohol o teba vážne zaujímať? Má ako všetci ostatní značkové rifle, najnovšie slnečné okuliare značky Ray Ban a aj tá jeho košeľa vyzerá pekne draho! Čo by na tebe niekto taký asi videl?

Uľavilo sa mi, keď som zistila, že mieri do inej triedy. Chodil do paralelky. Vďakabohu.

Aj tak som naňho musela v ten deň stále myslieť. Cez prestávku som ho hľadala na dvore, nikde som ho však nevidela. Popoludní som sa len horko-ťažko dokázala sústrediť na úlohy. Blázniš, vravela som si, vyhoď si ho z hlavy! Prečo by sa mal o teba zaujímať, keď všetky dievčatá v tvojom veku vyzerajú lepšie? Majú lepšie oblečenie, sú vyššie, štíhlejšie a blonďavejšie, majú dlhšie vlasy, dlhšie nohy a chodia perfektne namaľované. Keď som sedela v triede a tajne som pozorovala svoje spolužiačky, pripadala som si neohrabaná, škaredá a nezrelá. Nikdy predtým som sa necítila tak mizerne.

V starej škole som bola jednoducho priemer. Prakticky žiadna z mojich kamarátok nechodila na vyučovanie namaľovaná ani nenosila nápadne drahé oblečenie. Keď niekoho priviezli do školy autom, bolo to normálne kombi alebo malé rodinné auto. Ale tu v Kindingu sa všetci vozili na drahých mercedesoch alebo džípoch, vždy dokonale nablýskaných, a v kufri bola nezriedka pohodená taška s golfovými palicami alebo rozvalený labrador.

Ja som chodila na bicykli. Aspoň to bol horský bicykel, aj keď nie najdrahší model. Mnohí mali mopedy alebo motorky. Tiež by som neodmietla, ale naši tvrdili, že poistenie je príliš drahé. Dokonca som sa pohrávala s myšlienkou, že si nájdem brigádu, aby som si na moped našetrila. Počas letných prázdnin – keď sa ostat ní vyberú na Sardíniu alebo na Floridu alebo do Švajčiarska…

Volal sa Maurice, čo som zistila na druhý deň ráno, keď som si na dvore zamykala bicykel. Vystúpil z čierneho mercedesu a zamieril k školskej bráne. Taška značky Lacoste sa mu ležérne kolísala na pravom pleci. „Ahoj, Maurice!“ kričali naňho dvaja chalani, ktorí práve parkovali svoje motorky.

Hrala som sa so zámkom od bicykla, aby som „náhodou“ vzhliadla práve vo chvíli, keď dorazí k svojim priateľom. Hlavne neočerveň! prikázala som si, napočítala v duchu do piatich a konečne zdvihla hlavu. Lenže to sa už otočil a išiel s kamarátmi cez dvor do školy.

Poriadne som sa na seba hnevala. Prečo len mám také zábrany? V starej škole, v starom živote by som si nikdy nelámala hlavu nad tým, či sa na nejakého chalana mám, alebo nemám pozrieť. Ale tu bolo všetko príliš trblietavé, nablýskané, veľké, krásne, dôležité, úspešné… a ja som si pripadala malá, škaredá a nemožná.

Porazenecky som zamierila do školskej budovy.

Prečo ma naši poslali práve sem? pomyslela som si nahnevane.

3

„ J e tu voľno?“ vyľaká ma niečí hlas.

„Áno,“ prikývnem bez toho, aby som sa pozrela, a dúfam, že si ten človek nesadne ani vedľa mňa, ani naproti k okienku. Sadol si šikmo naproti smerom do uličky.

„Spisovateľka, však?“ Ukáže na môj zošit.

Pozriem sa naňho, ale v skutočnosti ho nevnímam.

„Pardon, ospravedlňujem sa!“ Okamžite zvážnie a urobí rukou chlácholivé gesto. „Nechcel som…“

Odvrátim sa od neho a on zmĺkne.

V predošlom živote – myslím, kým sa to všetko stalo – som sa snažila byť vždy milá a priateľská, chcela som patriť k ostatným. Čo by som bola dala za to, aby som bola rovnaká ako moje kamarátky! Teraz mi je jedno, čo si kto o mne myslí.

Keď sa snažíš byť taká, akú ťa chcú mať ostatní, len im tým nad sebou dávaš moc. To bola jedna z mála viet, ktoré som kedy od Katie počula.

Katie sa nikdy nesmiala. Vlasy mala na niekoľkých miestach vyholené a krívala. Doktorka pritom tvrdila, že jej nič nie je.

Myslím, že tým krívaním a podivným účesom bránila hranice, ktoré si okolo seba vytýčila. Všetci si tak od nej držali odstup.

Prestalo pršať. Vonku za sklom sa teraz vlnili rozsiahle obilné polia a autá sa ako hračky mihali na ceste vedúcej rovnobežne s koľajnicami. Všetko to nasávam, vťahujem to do svojej širokej, hladnej prázdnoty.

„Prepáč, ja som sa ťa vážne nechcel dotknúť,“ ozve sa opäť chalan, ktorý sedí oproti mne.

Úplne som naňho zabudla. Teraz si ho prezerám dôkladnejšie a on si podobne otvorene premeriava mňa. Svetlé vlasy mu padajú skoro až na plecia a trochu aj do očí. Je opálený, má na sebe sprané tričko s golierom, okolo zápästia koženú šnúrku a niekoľko pestrých pásikov a na prostredníku široký strieborný prsteň. Prsty vyčkávajú na klávesnici notebooku. Náhle sa naše oči stretnú a moje srdce sa na okamih rozbúcha rýchlejšie. Rýchlo odvrátim zrak.

Má modré oči. Nie hnedé. Našťastie.

Maurice mal tmavohnedé oči. Maurice… keď naňho pomyslím, vnútri ma bolestivo zovrie.

„Hovoríš po nemecky?“ spýta sa chlapec oproti mne a zdvihne oči od notebooku. Nesmeje sa.

Myslí to vážne, zrejme nedokáže zniesť, že sa s ním niekto nebaví, keď sa tak snaží.

„Zatiaľ ešte áno,“ odpoviem.

Rozosmeje sa, ale zasa stíchne. Pozrie sa mi do očí.

„Ja som Benjamin.“ Odkašle si. „Keby si chcela… teda, chcem povedať, že to nie je nutné, ak nechceš… mohla by si mi prezradiť svoje meno.“

„Paula,“ zaklamem. Zvykla som si na to. S falošným menom sa cítim nevinne.

„Paula? Krásne meno.“ Nevie, čo by ešte povedal.

Je zaujímavé, ako ľahko ľudí zneistíte, keď nereagujete tak, ako čakajú.

Ahoj, ja som Franziska. Kamaráti mi vravia Ziska. Čo robíš, Benjamin? Nejdeš náhodou aj ty na vidiek, do Prienu? Akú hudbu počúvaš? No to je fakt super… blablabla…

Výmena sprievodcov, predložte cestovné lístky. Keď zbadám sprievodcu, trasie sa mi ruka. Okamžite si spomeniem na ranné a večerné nástupy, keď sme sa museli postaviť pred dvere cely a potom nás počítali.

Človek… Už zase som napísala človek . Doktorka Pohlmannová mi vysvetlila, že to robím preto, aby som sa dištancovala od osoby, ktorá to všetko zažila. „Pokús sa tú osobu prijať a naučiť sa ju mať rada, nech už urobila čokoľvek. Až potom budeš môcť zasa žiť,“ povedala mi.

Ale ja ju, seba, nedokážem prijať. Dokonca sa sama seba bojím.

„V Priene budeme asi o desať minút,“ poznamená sprievodca a usmeje sa na mňa.

„Aj ty ideš do Prienu?“ spýta sa ma Benjamin, keď sprievodca odíde.

„Áno.“

„Poznáš to tam?“ vyzvedá ďalej.

„Áno.“

„Ozaj? To je super! Dostal som tam prácu. Ale zatiaľ som sa bol len predstaviť. Zdá sa, že sa tam toho veľa nedeje. Netuším, čo by som tam mohol robiť. Myslím cez víkendy, vieš?“

„Ísť si zaplávať,“ poviem bez premýšľania. A vzápätí ma zaplavia obrázky táboráka na brehu jazera, lodenice, mesiaca nad vlnami. Bol spln. Mesiac vyzeral ako trblietavá zlatá minca… Aj tento rok bude mesiac v splne, dívala som sa do kalendára.

„Paráda. Áno, jazero je dokonalé,“ súhlasí.

„Dokonalé? Dokonalé na čo?“ vyhŕknem odrazu. Dokonalé na vraždu?

„Ehm… no…“

Poriadne som ho zneistila. Chlapca, ktorému inak asi stačí len lusknúť prstami či potriasť blonďavými vlasmi a už sa mu okolo krku vrhajú dievčatá. Cítim, ako vo mne narastá hnev.

Benjamin očakáva, že budem milá. Že sa usmejem, aby sa tiež mohol usmievať a cítiť sa zasa dobre.

Bez vysvetlenia sa otočím k oknu. V predošlom živote by mi už dávno búšilo srdce a riadne by som znervóznela, keby ma oslovil takýto chlapec. Teraz to už pre mňa nič neznamená. Posledný rok ma zocelil.

Benjamin mlčí.

Takže… kde som to skončila? Zalistujem v zošite a očami pre letím popísané stránky. Lenže už sa na ne nedoká žem sústrediť. Zatvorím zošit, odložím ceruzku a dívam sa z okna. Sledujem krajinu. Dva týždne vo väzení ma vyhladovali. Túžim po farbách a tónoch a vôňach. Chcem cítiť niečo iné než pot a lacné parfumy. V mojej cele bolo dievča, ktorého meno som zabudla. Veľmi dobre si však spomínam, ako každé ráno používala ten odporný lacný parfum. Možno sa správala rovnako ako predtým, keď sa každé ráno chystala do práce do pokladne supermarketu. Parfum bol súčasťou jej identity, na ktorú sa zúfalo upla, aby ju sivé múry väzenia úplne nepohltili. Stále ten parfum cítim, aj keď odvtedy uplynul už skoro rok.

Celkom by ma zaujímalo, či je to dievča ešte stále vo väzení. Tak ako Katie, ktorá si musela odsedieť štyri roky. Za zabitie mohol človek dostať až desať rokov. Mňa museli z vyšetrovacej väzby pre nedostatok dôkazov po dvoch týždňoch prepustiť. Keby rozhodoval komisár Winter, čoskoro by ma znova zavreli. Pre neho je to nevyriešený prípad, ktorý dráždi jeho ego a ktorý chce uzavrieť.

Ale než budem musieť ísť opäť do väzenia, chcem si spomenúť, čo sa stalo medzi mnou a Mauriceom.

Zaškrípu brzdy: Sme v Priene.

4

V lak stojí. Stiahne sa mi žalúdok. Leona mi poslala esemesku: Vyzdvihnem ťa. Pani predo mnou lomcuje dvierkami vagóna. A čo ak si to Leona predsa len rozmyslela a zostala v Kindingu? Potom by som musela ísť autobusom. Mám vlhké dlane, utriem si ich do riflí.

A potom sa znova objaví ten pocit, znesie sa na mňa ako temný tieň: Nikdy som sa sem nemala vracať.

Nervózne kĺžem pohľadom po nástupišti. Nevidím ju, ale okienko vo dverách je príliš malé a vo výhľade mi prekáža pani, čo neprestáva energicky stláčať kľučku.

Dvere sa otvoria, cez plece si prehodím cestovnú tašku a vystúpim. Rozhliadnem sa. Na nástupišti čaká množstvo ľudí, ale po Leone široko-ďaleko ani stopy. Možno sa zmenila, naposledy som ju predsa videla pred rokom. Možno si ostrihala dlhé tmavé vlasy a odfarbila si ich na blond, už nenosí priliehavé oblečenie, ale ležérne voľné strihy…

Srdce mi zovrie. Hoci sa hrozne teším, že ju opäť uvidím, mám aj šialený strach. Objíme ma Leona tak ako predtým? Jej listy a maily ma držali pri živote. Dívaj sa dopredu, Franziska , napísali mi s Mayou a Vivian, život ide ďalej.

Odrazu si uvedomím ďalší dôvod, prečo som sem za každú cenu musela prísť: kvôli priateľstvu. Nie je priateľstvo tým, na čom skutočne záleží? Listy z Kindingu mi toho toľko dali, keď som bola vo väzení a potom na klinike. Ukázali mi, že nie som sama.

A čo ak to bolo len zo súcitu? okamžite sa mi v hlave ozve pochybovačný hlas. Čo keď mi písali len preto, že ma ľutovali? Koľko toho také priateľstvo asi vydrží? Vydrží aj vraždu? Odpustia mi? Odpustia mi, že som zabila ich kamaráta?

Leona dostala strach, napadne mi. Určite. Odrazu si uvedomila, že sa so mnou na slávnosti v žiadnom prípade nemôže ukázať. Ostatní by ju šikanovali – a to by ešte bolo najmenej. Mohlo naše priateľstvo odolať takému tlaku?

„Paula?“ nečakane ma niekto osloví.

Akože sa to volal? Aha, Benjamin. Benjamin stojí so svojou ob rovskou cestovnou taškou a notebookom vedľa mňa. Je pekne tvrdohlavý – a neohrozený.

„Nemám ťa niekam odviezť taxíkom?“

„Nie,“ vyhŕknem. „Čakám na kamarátku. Trocha sa zdrží.“ Prečo to vravím? Aby som si sama dodala odvahu?

„Dobre. Takže…“

Neodchádza. Čo odo mňa ešte chce? Usmeje sa a trocha rozpačito pokrčí plecami. „Až narazíš na článok od Benjamina Fischera, budeš vedieť, že ho napísal ten chalan z vlaku. Chiemské Echo .“ Rozosmeje sa. „Však vieš, slávne miestne noviny. Bez ich správ by tu nikto neprežil!“

Zmôžem sa na chabý úsmev. Voľakedy by som sa smiala nahlas spolu s ním a dúfala, že sa ma spýta na moje telefónne číslo. Teraz poviem len: „Dobre.“

Benjamin odchádza, zmizne v staničnej hale a ja sa pozriem na mobil. Žiadna esemeska. Nemienim si ďalej lámať hlavu tým , čo prinútilo Leonu zmeniť rozhodnutie, radšej jej zavolám.

„Franziska!“ Leona beží priamo ku mne. Vlasy má ešte stále dlhé a ťažké a riadne tmavé. Počas posledných slnečných týždňov sa určite každý deň opaľovala pri jazere, taká je opálená. A ako vždy sa podľa jej líčenia zdá, že strávila pred zrkadlom celé hodiny. Usmieva sa od ucha k uchu.

Kúsok odo mňa sa zastaví. Plecia jej poklesnú, vzdychne si.

Chvíľku tak stojíme oproti sebe.

Prvý raz po dlhom čase mi zovrie žalúdok a potiahnem nosom. Ako keď mi bývalo do plaču.

„Páni, Franziska, hrozne si schudla!“ vysúka zo seba Leona a s plačom sa mi hodí okolo krku.

Až potom sa mi z očí pomaličky a s námahou vygúľajú slzy.

Objímame sa a plačeme.

„Je mi to tak ľúto,“ dostane zo seba Leona nakoniec. „Muselo to…“ zarazí sa, „… tam byť pre teba ťažké.“

Nedokáže to slovo vysloviť. Aj pre mňa to spočiatku bolo ťažké: väzenie.

„Prosím, prosím, odpusť mi!“ Leona hlasno vzlyká. Nejaký robotník v oranžovom overale sa obzrie.

„Čo ti mám odpustiť?“

Pozrie sa na mňa, ešte stále vzlyká. A ja si spomeniem na našu kapelu. Vraveli sme si The Fling . Je to ako spomienka na inú dobu, akoby odvtedy uplynulo množstvo svetelných rokov.

„ Čo ti mám odpustiť?“ spýtam sa znova.