Květinové pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Burešová

Květinové pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jana Burešová

Ilustrovala

Alena Schulz

CPRESS 2020

© Jana Burešová, 2020

Illustrations © Alena Schulz, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-264-3372-9

ISBN e-knihy 978-80-264-3450-4 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3451-1 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3449-8 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Víla Violka

Přišlo jaro a víly se probudily ze zimního spánku. Sluníčko krásně hřálo, a tak mohly víly zase tančit na svém paloučku daleko od lidí. Víla Violka byla jiná než ostatní, nebavilo ji tančit stále na tom stejném místě, a tak když si myslela, že se ostatní nedívají, vzdalovala se z očí víl a vydávala se hledat jiná místa, kde by mohla tančit. Tak se stalo, že za noc stihla protančit celým lesem a vracela se až těsně před svítáním. Samozřejmě nikdy neušlo pozornosti ostatních víl, že Violka utekla a tančí si jinde, a navíc sama. Královna víl se na ni zlobila a říkala jí: „My víly musíme tančit pohromadě, je to tak pro nás bezpečné. Navíc, tady jsme daleko od lidí.“ „Ale mě nebaví tančit stále tady, znám to tu nazpaměť, a lidi mi nevadí, myslím si, že nejsou zlí,“ tichým hláskem řekla víla Violka. „Lidem je dobré se vyhýbat, to už jste se učily, když jste byly ještě malé,“ odpověděla na to královna. „Navíc, kdyby se víla zamilovala do člověka a chtěla s ním žít, už by nemohla být vílou, ale stala by se člověkem. Být víla má své výhody, jsme nesmrtelné, lehoučké jako pírko, k jídlu nám stačí rosa a nemusíme dělat nic jiného než tančit.“ „Také ráda tančím, královno, ale nebaví mě ten vílí život, jen tančit a tančit, chtěla bych také poznat něco jiného, zkusit pracovat, jako to dělají lidé, vařit, vyšívat, umět zadělat na koláče,“ přiznala po pravdě Violka. „Ach, ty hloupá, cožpak ti tu není mezi námi dobře? Ale dobrá tedy, bránit ti nebudu, jen jdi do světa, ať poznáš, jací jsou lidé a jak žijí.“

Violka se rozesmála od ucha k uchu, byla moc šťastná, že jí královna dala svolení k tomu, aby se vydala mezi lidi. „Nikde však nesmíš prozradit, že jsi víla, už by ses nikdy nemohla vrátit zpátky mezi nás,“ dodala ještě královna, a protože začalo svítat, zmizela stejně tak jako ostatní víly. Violka byla šťastná, ale současně smutná, protože nevěděla, kam a kudy jít. Nakonec se vydala lesem, šla dlouho, až se dostala na pěšinu. Bylo už odpoledne, když konečně došla do malé vesničky.

Violka procházela vesničkou a moc se jí líbilo, jak sedlák kosí trávu na louce, jak si děti hrají u potůčku i jak nějaká žena pere prádlo. Vydala se k ženě a chtěla ji poprosit o to, aby jí dovolila vyzkoušet si prát prádlo. „Co jsi to za děvče, vždyť máš věk na vdávání, a nikdy jsi neprala prádlo?“ podivila se žena. „Ale ráda ti ho tu přenechám, však to není nic zábavného.“ Violka se pustila do praní prádla, tak jak to viděla dělat ženu, a šlo jí to od ruky a tak ji to bavilo, že co nevidět vyprala celý koš prádla a ptala se po dalším. „Ty jsi ale šikovné a pracovité děvče, jsi asi sirotek, že ano?“ „Sirotek? Co to je sirotek?“ zeptala se Violka. „No, to je přece, když někdo nemá matku ani otce.“ Víla Violka nevěděla, co na to má říct, měla matku i otce, ale už byla dospělá a žila jen s ostatními vílami. Žena se podívala na Violku, a protože nic neříkala, jen zamyšleně hleděla jinam, myslela si, že má pravdu. „Tak pojď k nám, jsi pracovitá a budeš se nám na statku hodit. Za odměnu za svoji práci budeš mít co jíst, pít a kde spát,“ nabídla žena Violce. Violka byla ráda, že bude mezi lidmi, a kývla radostně na souhlas. Od té doby Violka od rána do večera pracovala jako lidé, sbírala vejce, dojila krávu, naučila se péct a vařit a po večerech ji žena učila vyšívat. Violka vedla život, jaký si přála, když to šlo, tak si při práci tančila a žena s mužem, kteří na statku žili, jen žasli, že někoho tak hodně baví pracovat, že si ještě u toho dokáže tančit. Kdo byl však nadšený nejvíce, byl Marcelín, syn těch lidí, u kterých Violka žila. Violka se mu líbila, ale byl příliš stydlivý, aby jí to řekl. Rád by jí vyznal lásku, ale nevěděl jak. Jednou, když viděl, jak ladně Violka tančí, jej napadlo, že vypadá jako víla a slušel by jí věneček z květin. Vydal se tedy na louku a přemýšlel, jaké květiny by jí natrhal. Pohledem přejel louku a zaujaly ho malé fialové kytičky, a když se k nim sehnul, ucítil jemnou vůni. „To je ta pravá kytička pro moji krásku,“ řekl si Marcelín a natrhal několik kytiček. Když je později podával Violce, měla takovou radost, že vlepila Marcelínovi pusu. Marcelín byl tak překvapený a šťastný, že ze sebe vyhrkl: „Zamiloval jsem se do tebe a chtěl bych tě za ženu.“ „Ano, vezmu si tě ráda,“ vykřikla bez váhání Violka, která byla do Marcelína také zamilovaná. A tak se stalo, že se ti dva za nějaký čas vzali.

Tenhle příběh se stal už hodně dávno a možná proto se této květince začalo říkat violka. Že nevíte, co je to za kytičku? Ale určitě ji znáte, lidé její správný název začali komolit, jistě kvůli barvě jejích květů. Jsou totiž fialové, a proto se jí běžně říká fialka.