Bettina Belitz: Mesačné slzy

Aj v tlačenej verzii.

Objedna ť si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Bettina Belitz: Ukradnuté sny

Bettina Belitz

Bettina Belitz: Mesačné slzy – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká čas ť tejto publikácie sa nesmie rozširova ť

bez písomného súhlasu majite ľ ov práv.

Pre S. J., Primus inter Pares.

Pretože kniha musí byť sekerou na zamrznuté more v nás.

(Franz Kafka)

PROLÓG

Som ako more.

Budem sa vznášať nad tebou a zo všetkých strán ťa objímať. Musím len počkať na správny okamih a potom to urobiť, keď budú zničené všetky mosty, po ktorých si kedysi tak bezpečne a sebaisto chodieval.

Uvidíš vo mne svoje blaho, osudu poďakuješ za môj príchod.

Budeš mi povoľný, kedykoľvek ťa budem potrebovať. A to bude často, tak často, až uveríš, že bezo mňa nemôžeš existovať. Pretože ťa živím.

Uvidím ťa sk ôr, ako ty uvidíš mňa.

Len poď ku mne do sveta vody. Okrem nás tu nikto nie je. Budeme si celkom blízko.

A ani v tvojich najhlbších snoch ťa nikdy nepustím.

ACEDIA

PREDTUCHY

„Tentoraz je to iné.“

Hoci som už hodiny ležala bdelá v posteli a počula každý mamin krok, a už dlho som čakala na túto vetu, úľak mi prešiel do kostí. Srdce sa mi zo sekundy na sekundu rozbehlo ako divé a náhla nevoľnosť sa mi nasťahovala do žalúdka. Na takýto okamih som si pripravila rôzne stratégie, rozumné argumenty, suverénne výrazy tváre. Zažiť to bolo však niečo celkom iné, ako o tom premýšľať.

Meravo som ležala, oči zatvorené. Ocko bol preč. Zmizol. A už pridlho. Niekoľko týždňov – nuž áno, to sa stávalo. Už od Silvestra o ňom nemáme nijaké správy. Jediným záchytným bodom bolo posledné miesto, kde sa zdržiaval. Rím. Údajne Rím.

Rím znel nevinne. Situácia však nebola nevinná. Obidve sme to vedeli. Pretože z Ríma chcel ocko vyraziť na juh, aby ‚sa viac dozvedel o veciach‘. Na juhu žila Tessa. A Tessa bola absolútny opak nevinnosti.

Až do tej búrkou naplnenej noci sa to ani jedna z nás neodvážila vysloviť. Prvé dni po ockovom poslednom telefonáte som na to myslela, ale potom som to zavrhla. Čo by sa zmenilo, keby sme o tom hovorili? Nič. Nemohli sme ho zastihnúť. To, že mamina prerušila mlčanie, mi pripadalo, akoby porušila tajnú dohodu. Cítila som to takmer ako zradu.

„Ellie, viem, že nespíš.“

Podráždene som vyletela. „Doparoma, mami, obidve to predsa poznáme. Občas zmizne. A väčšinou sa vráti práve vtedy, keď to najmenej čakáme. Či vari nie?“

Búrka kmásala roletami a ponad strechu zaslala zlostný vietor. Priamo nad mojou posteľou to v trámoch zahrkotalo. Kovovým zvukom udrel telefónny kábel o komín.

Obidve sme upriamili zrak na strop. Mamina si potichu vzdychla.

„Možno m áš pravdu, vždy to tak bolo, ale teraz je po prvý raz tak dlho preč, odkedy...“

„Nie!“ Priložila som si ruky na uši. Vtom som si uvedomila, ako hlúpo a detinsky musím vyzerať. „Nechcem o tom nič počuť,“ dodala som trochu jemnejšie, ale vyhla som sa pohľadu na mamu. Cítila som jej bezradný, spýtavý pohľad. Viem, že by som sa mu neubránila.

Mala som strach z toho, čo by povedala. „Po prvý raz je tak dlho preč, odkedy...“ – odkedy čo? Počula by som verziu, ktorú som poznala alebo si myslela, že poznám? Alebo by som sa dozvedela, že som si všetko len namýšľala?

Čo som si myslela, že viem, sa mi už medzitým zdalo také absurdné, že som počas mnohých nocí bez spánku opäť zapochybovala o svojom rozume. Zamilovala som sa do nočného prízraku – mory. Colina. Colina Jeremiaha Blackburna. Nikdy som nemala šťastie pri voľbe partnera, ale nočná mora – stop.

Hlavu som si oprela o ľadovo studenú okennú tabuľu a snažila som si zrekapitulovať, čo som sa v lete dozvedela a zažila. Okej, bol tu Colin. Colin, ktorý sa nesmel zamilovať a nesmel byť šťastný, pretože potom prišla Tessa – to bola mora, ktorá ho stvorila. Kvôli nikomu inému doteraz neprišla, okrem mňa. Bojoval s ňou, nedokázal vyhrať, dopravila som ho na ockovu kliniku, pretože tam bol v bezpečí. V bezpečí, ale chorý od hladu. A potom jednoducho zdrhol.

Ach áno, a môj otec je tiež polovičnou morou – na to nesmiem zabudnúť. A keďže chce zo zlého vyťažiť niečo dobré, tak si predsavzal, že len tak celkom pomimo zachráni svet.

Nebadane som potriasla hlavou. Ak bolo niečo, čomu som v celom tomto hókus-pókuse verila, tak skutočnosti, že som Colina milovala. Ostatné sa v priebehu týždňov a mesiacov stávalo čoraz neskutočnejš ím . Až do dňa, keď som začala pochybovať o tom, či som to všetko vôbec zažila.

Skutočné dôkazy som totiž nemala. Áno, mala som jazvu na nohe, ktorá by robila všetku česť Frankensteinovej príšere. V chorobopise však bolo napísané: napadnutie diviakom. Nadhánka. A tak to aj bolo – ak odhliadneme od nepodstatnej skutočnosti, že priamo predo mnou jedna mužsk á a jedna žensk á mora proti sebe bojovali na život a na smrť a mužsk á tej žen skej more asi tri- až päťkrát zlomila väzy. Ešte stále ma zo spánku budí podivné chrapčanie, keď Tesse opäť zrastali kosti, prerušované len jej spokojným mľaskaním, keď stavce do seba zapadali. Moja jazva však pochádzala od zúrivého diviaka.

Aj Pán X bol len indíciou, žiadnym dôkazom. Colin mi ho neodovzdal osobne. Kocúr sa ku mne zatúlal, až sa napokon rozhodol, že zostane. Od Colinovho zmiznutia mal v sebe už len veľmi málo mystického. Dvakrát za deň nakládol do svojho mačacieho záchodu beštiálne smradľavé klobásky a potom sa snažil divo hrabúc postaviť z podstielky hrad Neuschwanstein. Bez úspechu. Ako každý iný normálny domáci kocúr chrúmal granule, nechal sa paničkou škrabkať za ušami a robil si diery pod všetkými kobercami a posteľnými prikrývkami v tomto priveľkom dome. Nie, Pán X sa nerátal, hoci ma jeho čierna chlpatá prítomnosť vždy potešila.

Možno Tillmann by bol určitým dôkazom. Veď napokon sme to dobrodružstvo absolvovali spolu. Videl Tessu, takmer ho napadla. Odviezol ma do lesa, na bojisko, i keď sám ten boj nezažil. To bolo vyhradené iba pre mňa – no tejto sk úsenosti by som sa pokojne vzdala. Iba ja som vedela, aká hrozná sila v Tesse drieme. Okrem Colina. Aj Colin to vedel – ale ten sa túlal niekde po svetových moriach.

Áno, Tillmann by mi mohol pomôcť odlíšiť sen od skutočnosti, ale tváril sa, akoby sme boli len obyčajní známi. Ešte horšie: už niekoľko týždňov nechodil do našej školy. Naposledy som ho videla pred Vianocami. Stretli sme sa cez prestávku, pri kontajneroch – na tom mieste, kde som mu na jar pomáhala dostať sa z kaše.

„Ahoj, Ellie,“ povedal a neprítomne prešiel vedľa mňa. Pozdravil ma; nemohla som mu vyčítať, že ma ignoruje. Moje pokusy porozprávať sa s ním o tom, čo nás oboch spája – rande s Tessou –, však vždy žalostne stroskotali. Zablokoval sa. Prečo, neviem. Niekoľko týždňov po Colinovom úteku som si uvedomila, že s Tillmannom sa vlastne vôbec nepoznáme. Prežili sme spolu extrémne situácie. Napriek tomu to nestačilo, aby sme mohli hovoriť o priateľstve. Bolo to presne to, čo mi teraz demonštroval: boli sme len obyčajní známi. Nič viac.

Od nového roka som ani nevedela, kde je. Pána Schütza, z ktorého sa vykľul Tillmannov otec, som sa neodvážila pýtať. Bolo mi akosi trápne spovedať učiteľa biológie o synovi. Okrem toho takmer vôbec neboli v kontakte. Iba by som rozjatrila staré rany.

Nie, neexistovali nijaké dôkazy – až na dva lístočky a obidva listy, ktoré mi napísal Colin. Štyri kúsky papiera, ktoré som po jeho zmiznutí ukryla do malej kovovej škatuľky. Tú som dala na skriňu a zasunula dozadu – tak, aby som ju nevidela. Nezvládla by som čítať jeho riadky. Chcela som vyčkať, až sa všetky rany a trhliny v mojom zranenom srdci zahoja. Nehojili sa. Iba sa zacelili, ale zostala po nich jazva. Stačil však malý otras duše a opäť sa otvorili a začali odznova krvácať.

A teraz – teraz som mala obavy, že na skrini nie je nijaká škatuľka a listy sú len ďalším poblúznením vedomia z halucinácií leta.

Otvorený, úprimný rozhovor s mamou by možno viedol k najlepším dôkazom, ktoré vôbec môžem nájsť. Pretože mamina si nič nenamýšľala. To som vedela presne. Napriek tomu som to nechcela, pretože existovali dva varianty vysvetlenia, z ktorých jeden bol taký pravdepodobný ako ten druhý. Pri našom rozhovore sa dozviem, že Colin vôbec nikdy neexistoval, aspoň nie ako cambion, ale ako psychopat, Tessa bola len zlým snom a ja som bola na najlepšej ceste prísť o rozum. Druhý variant mi tiež nedodával odvahu. Potvrdil by, že všetky tie táraniny s morami boli pravdou, že Tessa existuje a ocko zmizol kvôli nej. Nie, nie kvôli nej, ale kvôli mne, pretože som sa obrátila proti svojim rodičom a napriek zákazom som sa stretávala s Colinom a tým prilákala Tessu – ocko ju zradil, lebo povedal Colinovi, že sa vybrala na cestu.

Ja a nikto iný, len ja som to všetko spôsobila. Myšlienku na túto vinu som nedokázala zniesť, tak ako ani predstavu, že leto s Colinom bol výplod fantázie. Ani moja láska k nemu nebola žiadnym dôkazom. Aj do Grischu som bola zamilovaná, pritom neexistoval. Poznala som chlapca s jeho menom, ktorý chodil do tej istej školy ako ja – to áno –, ale nemal nič alebo nie veľa spoločné s chlapcom, ktorý sa mi objavoval v denných a nočných snoch. Napriek tomu som ho milovala. Bola som schopná opäť sa zamilovať do výplodu fantázie? Zjavne som na to mala talent.

„Dobre, nechceš sa rozprávať, ale ja niečo podniknem,“ vytrhol ma mamin pokojný hlas zo zničujúcich myšlienok.

„Čo chceš, prosím ťa, podniknúť?“ zafučala som na ňu.

„Úprimne povedané, je mi to dosť jedno. Hlavná vec, že tu nebudem nečinne sedieť. To som na celej veci vždy najviac nenávidela a nenávidím to ešte stále. Zajtra zavolám na políciu.“

„Políciu...“ Sucho som sa zasmiala. Veľmi pomaly sa ku mne otočila, až ma to rozčuľovalo. Sedela celkom čulá na okraji postele a pozorne ma sledovala. Jej zelenohnedé mandľové oči sa slabo leskli v polotme. Vyzerala odpočinutá. Nikdy predtým som ju nevidela takú odpočinutú a z náhleho impulzu som ju chcela za to obžalovať. Zato, že spala, zatiaľ čo sme netušili, či ocko ešte žije. S námahou som prehltla svoju zlosť. Celý môj život sa mamina nikdy poriadne nevyspala, pretože sa podprahovo obávala, že by jej ocko mohol ukradnúť sny. Nikdy to nahlas nevyslovila, ale vedela som to. A bolo len prirodzené, že jej telo teraz doháňalo, čo sa mu osemnásť rokov noc čo noc odopieralo.

„Áno, políciu. Možno mal nehodu, pri ktorej stratil všetky doklady a teraz leží bezmocne v nejakej talianskej nemocnici a čaká len na to, že sa niekto bude oňho zaujímať.“

Zarazila som sa a červeň sa mi vohnala do tváre. Nemocnica? Nehoda? To znelo priveľmi normálne. Odstrašujúco normálne. Naozaj sa mi všetko len snívalo?

„Alebo možno,“ mamina si odkašľala a ja som zrazu mala pocit, že nemôžem hovoriť, dokonca ani dýchať, „že ho z pomsty niekam odvliekli.“

„Oni,“ odvetila som zachrípnuto. Mama prikývla.

„Musíme si vyjasniť všetko ostatné, kým niečo podnikneme. Prosím ťa, aby si ma v tom podporila. Veď sme už len my dve, Ellie. Nenechaj ma samu hovoriť s políciou.“

Mama bola pokojná, ale po prvý raz som jej v hlase zacítila strach. Odstúpila som od okna a v patričnom odstupe som si sadla na posteľ. Nechcela som, aby ma nebodaj vzala do náručia. Nezniesla by som nijaký dotyk. Pokožka ma svrbela od napätia, akoby sa mi okolo srdca obvíjali napnuté špagáty.

„Elisabeth,“ povedala mamina jemne. „Vieš, pred maturitou som ťa nechcela zaťažovať. Pred Vianocami si bola dosť chorá a som pyšná, že si sa aj napriek tomu dokázala pripraviť na písomné sk úšky. Musíme však konať. Rozumieš?“

Viackrát som prikývla, neschopná odpovedať. Teraz to teda došlo tak ďaleko. Oficiálne počítame s tým, že sa ockovi niečo prihodilo. A bude len otázkou času, kým začne niekto tvrdiť, že to bola moja chyba. Kým to bude tvrdiť mama... Letmo som sa na ňu pozrela. Neobjavila som v jej pohľade žiadne tiché výčitky, ale vo mne ustavične vreli.

V jednom mala definitívne pravdu: Zostali sme len my dve. Paul už dávno spravil hrubú čiaru a rozhodol sa, že otcov príbeh o nočných morách je humbug a symptóm začínajúcej duševnej choroby. Neveril mu. A ocko bol preč.

Mamina a ja sme zostali. Mamina poznala otcove jazvy na šiji a jeho zmenu vnímala zreteľnejšie ako ktokoľvek iný. Prizerala sa, ako sa z človeka stal polovičník.

Čo ja, spala som v náručí cambiona a svojimi perami som sa dotýkala jeho chladnej pokožky. Načúvala som pulzujúcemu šumeniu v jeho tele, strácala som sa v jeho spomienkach a nechala som ho zo svojich líc bozkávať – nie, jesť – moje slzy.

Sledovala som ho v boji a prizerala som sa, ako sa snažil poraziť nočnú moru, ktorá bola hrôzostrašná a omnoho silnejšia a zlostnejšia, ako som si kedy predstavovala. A táto mora bola jeho vlastná matka.

Teraz som vedela, čo znamenalo mamino rozhodnutie.

STOP ZISŤOVANIU

„Chcete mi teda povedať, že váš muž bol v minulosti vždy niekoľko týždňov preč? Pravidelne? A ani vtedy sa nehlásil?“

Policajt presunul hmotnosť na pravú stranu svojho obrovsk ého zadku a otrhané čalúnenie kresla za písacím stolom povážlivo zaškrípalo. Čudovala som sa, že sa pod ním stolička ešte nezlomila. Všetko v tejto ošúchanej policajnej miestnosti pôsobilo preňho primalo – vekom schátraný stôl s troma dopoly prázdnymi šálkami od kávy, úzky notebook pred jeho nosom, ktorý absolútne ignoroval, špinavé okienko nad jeho tučným chrbtom, a dokonca oceľovosivé skrine na spisy po našej pravici. Čo sa však k nemu hodilo, bola zmes zápachu zo studeného potu, smogu z laserovej tlačiarne a plného popolníka, a to všetko sa mi ako tvrdošijná hmla usadilo na pľúcach.

Nikdy predtým som nevidela takého tučného človeka – aspoň nie naživo. Preto som mala problém vnímať jeho slová. Civela som naňho ako na zvláštny hmyz a hneď som sa musela aj odvrátiť, pretože mi tento hmyz pripadal veľmi nechutný. Napriek tomu ku mne prenikalo, čo nám svojimi slovami chce naznačiť. A hnevalo ma to.

„Áno,“ odpovedala mama ovládajúc sa. „Áno, to myslím. Ešte nikdy nebol tak dlho preč ako teraz.“

Policajt vydal zo seba hrdelný zvuk a naškriabal niekoľko poznámok do maličkého bloku, ktorý vytiahol z vrecka nohavíc namiesto toho, aby použil klávesnicu notebooku (pravdepodobne s ním nevedel narábať). Takto vyzerali vo Westerwalde moderné vyšetrovacie metódy. Čarbanice na formáte A6. Keď s tým bol hotový – žiaľ, nedokázala som nič rozlúštiť – zhlboka si vzdychol a svoju mäsitú ruku položil mame na prekrížené prsty.

„Nechcem sa vás dotknúť, pani Sturmová, ale...“

„To už robíte,“ odvetila mama úsečne a odtiahla ruku.

Policajt sa uškrnul. „V každom prípade – už ste niekedy rozmýšľali o tom, že váš muž vedie dvojaký život?“

„Čo?!“ uniklo mi a mamina na mňa vrhla prísny pohľad. Dvojaký život. Sto bodov! Žiaľ, ťažko mu tento dvojaký život detailne vysvetlíme.

„Môj muž nemá nijakú aféru, ak chcete narážať na niečo také.“

„Milá pani Sturmová.“ Policajt sa načiahol po najplnšej z troch kávových šálok – nám kávu neponúkol, čo bolo možno lepšie – a napil sa veľký dúšok. Tučný krk sa mu zatriasol. „Viem, že to nechcete brať na vedomie. Ale viete, ako často niečo také zažívame? Deväťdesiatim ôsmim percentám stratených manželov sa vodí vynikajúco. Vylihujú si kdesi na pláži, s mladou devou v náručí, a užívajú si štart do nového...“

„Teraz dobre počúvajte!“ Mamina vstala a ako rukami tresla do stola, niekoľko papierov skončilo na dlážke. „Môj muž zmizol 31. decembra a nemáme o ňom nijaké správy. Očakávam od vás, že budete pátrať po tom, či nejaký Leopold Sturm alebo Leopold Fürchtegott neleží niekde v talianskej nemocnici a že nájdete jeho auto. Je mi jedno, či má v náručí mladú devu, alebo nie. Rozumeli ste?“

„Určite, pani Sturmová,“ odvetil policajt, ale opäť sa mu do tváre vkradol ten prihlúply úškrn. Blok vopchal do vrecka nohavíc a popri nás sa vykolísal z miestnosti. Jednoducho nás tam nechal sedieť! Bezradne sme na seba chvíľu hľadeli, potom sme vstali a vyšli von. Posledné kroky som takmer bežala. Až keď som si bola istá, že som celkom unikla zápachu bachráča, a sedeli sme v aute, odvážila som sa zhlboka nadýchnuť. Ešte stále som v nose cítila zápach potu. S odporom som si na ústa pritlačila šál a pregĺgala, zatiaľ čo mamina naštartovala svoju kačku a hukot motora znemožňoval akýkoľvek rozhovor. Môj šál pekne voňal. Jemný nádych mäty – ako takmer vždy, pretože môj obľúbený japonsk ý olej z liečivých rastlín aj naďalej patril medzi najdôležitejšie potreby, v tesnom závese za ním nasledoval balzam na pery, parfum a domov.

Náš domov však tiež už nebol miestom, kde sa rada zdržiavam. V lete sa Westerwald mne (a Colinovi) predstavil v celej svojej divokej kráse – kým neprišla Tessa a všetko nezničila. Aj samotná sibírska tundra by bola pravdepodobne príjemnejším miestom ako toto. Naša záhrada ponúkala obraz absolútnej bezútešnosti. Hnedá a močaristá tráva ležala pod zamrznutou vrstvou starého snehu a zem v hriadkach sa premenila na zamrznuté blato. Aj v Kolíne býval február najsmutnejším mesiacom. Zima vo Westerwalde však prekonala všetko, čo som vo svojich doterajších zimách zažila. Zasnežená dedina bola ponorená do ticha. Mala som pocit, akoby sme boli široko-ďaleko jedinými živými bytosťami, a takmer som cítila úľavu, ak som zbadala dymiaci komín alebo svetlo v okne.

Niekoľko dní po tom, čo Colin ušiel a Tessa zmizla – vychádzala som z toho, že zmizla, nič iné som si ani nechcela predstaviť –, vypukla v susednej dedine hepatitída typu A. Nikto nevedel, kde sa vzala. Hovorilo sa o turistoch. Turisti? Nikdy. Hneď som pomyslela na Tessu. Colin na mňa zoslal ovčie kiahne. Hepatitída bola pre Tessu pravdepodobne hračkou.

Epidémia sa však skončila skôr, ako vypukla panika. Spôsobila to prasacia chrípka. Koncom októbra to postihlo aj mňa a v priebehu niekoľkých dní vírusová infekcia uvoľnila cestu všetkým možným bakteriálnym chorobám. Štyri týždne som ležala v posteli s vysokými horúčkami, so zápalom priedušiek, hrdla a stredného ucha a samu seba som nenávidela. Nenávidela som sa za to, že som chorá, že nemôžem nič jesť, nenávidela som svoje oči, ktoré ležali hlboko a mŕtvo v očných jamkách, nenávidela som celé svoje vychudnuté telo. Prvé antibiotiká absolútne nezabrali. Druhé len veľmi váhavo a tretích sa ocko vzdal. Mal strach, že stratím imunitu.

Takmer denne mi hrozil nemocnicou a ja som tvrdošijne prosíkala a argumentovala, až mi napokon doma nasadil infúziu. Moja pravá ruka vyzerala ako ruka drogovo závislého junkieho.

Krátko pred Vianocami už v dedine nikto nebol zdravý. Suseda zomrela na zápal pľúc a stará pani o dve ulice ďalej prehrala boj s rakovinou. V novinách sa to len tak hemžilo úmrtnými oznámeniami. Iba ocko zostal zdravý, tak ako zvyčajne.

Potom snežilo – takmer každý deň –, až do kraja prišiel odmäk a ulice sa zmenili na odporné hnedosivé kašovisko, ktoré noc čo noc zamŕzalo a cez deň sa znovu roztopilo, aby ho opäť prikryl sneh. Neostávalo mi nič iné, iba sa pohrúžiť do učebníc a všetku energiu venovať príprave na maturitu. Okrem toho sa v mojom živote nedialo nič. Občas som sa večer stretla s Maike a Bennim, ale keď som si uprostred veselej zábavy zreteľne a živo spomenula na Colina, násilne som musela vymazať všetky obrázky, aby som neklesla k zemi a neutopila sa v prívale sĺz.

Jar bola ešte stále v nedohľadne, ale ani tá by nič nezmenila na nezmyselnosti mojej existencie. V polovici marca boli ústne sk úšky – a potom? Čo budem robiť? Nemala som nijaké ciele. Nevedela som, čo budem študovať. Chýbala mi akákoľvek ctižiadosť niečo v živote dosiahnuť, hoci priemer známok z maturity by mi pravdepodobne ničomu nebránil. Dala som si poslať informačné brožúrky z rôznych univerzít. Mama mlčky trpela moju bezperspektívnosť. Obom nám bolo jasné, že do letného semestra nezačnem so žiadnym štúdiom, hoci v podstate nič nehovorilo proti.

Len čo sme sa vrátili z polície do Kaulenfeldu a vystúpili z auta, zavesila som kabát na vešiak a rýchlymi krokmi som uháňala hore do podkrovnej izby, aby som nakŕmila svoje zvieratká. Zvieratká – bolo to vlastne veľmi milé pomenovanie pre tieto absurdity prírody. Keď mi Tillmann pavúka, ktorý nás sprevádzal v boji, jednoducho položil pred dvere – čo som mu vtedy zazlievala –, s odporom som mu poskytla azyl. Mohol by ma informovať o tom, kde sa zdržiava Tessa, tak ako to robil v lete. Teraz sa však správal tak normálne a pokojne, že som sa ho prestala báť. Dala som mu meno Berta a bola som vďačná, že mu stačil jeden svrček za týždeň, pretože som netúžila po tom, aby sa z mojej kúpeľne stal vražedný brloh. Za referát som dostala jednotku a tým som, žiaľ, pána Schütza motivovala, aby mi pravidelne prenechával ďalšie nepekné kreatúry.

Niekoľko týždňov som bola nielen pyšnou majiteľkou pavúka Berty, ale okrem toho som sa tešila zo spoločnosti mloka albína, ktorý vo dne v noci vegetoval pod kameňom (volala som ho jednoducho Heinz); sivozelenej kobylky (Henrietta) a dvoch rybičiek Hanni a Nanni. Kreativita nebola nikdy mojou silnou stránkou – ani pri dávaní mien.

„Ellie, neviem, ako dokážeš s týmito obludami žiť a spať,“ povedala mama, ktorá s odporom pozorovala, ako som otvorila Henriettinu skrinku a dávala som jej svrčka. Teraz sa z mojej kúpeľne predsa len stal vražedný brloh. Parapetná doska slúžila výhradne na uskladňovanie potravy, a keď som sa sprchovala, cikády radostne cvrlikali, netušiac, čo ich v nasledujúcich dňoch čaká – rýchla, koncentrovane dokonaná smrť. Henrietta a Berta pracovali prekvapivo efektívne.

Nasypala som trochu potravy do akvárií Heinza, Hanni a Nanni a obrátila som sa k mame. Ešte stále bola nazlostená na brucháča a pôsobila o to rozhodnejšie.

„Myslím, že nastal ten správny okamih.“

„Aký okamih?“ pýtala som sa nechápavo. Tichým chňapnutím prehltol Heinz svoju pochúťku. Bože, aký bol škaredý.

„Poď so mnou. Ukážem ti to.“

Mama išla napred a viedla ma do ockovej pracovne. Musela som preglgnúť, keď som prekročila prah dverí. Hrdlo sa mi zúžilo. Dopekla, ocko, prečo nie si tu, pomyslela som si zúfalo a pevne som sa držala police. Od jeho zmiznutia som do pracovne nevošla.

Písací stôl zíval prázdnotou – až na obálku, ktorá ležala uprostred pracovnej plochy.

„Vždy to tu nechával, keď sa vybral na niektorú zo svojich konferencií,“ šepkala mamina. „Som si istá, že je to pre nás. Že to máme otvoriť.“

„Určite je pre teba,“ povedala som rýchlo a chcela som sa vypariť, ale mamina ma chytila za zápästie.

„Nie, Ellie, zostaň tu. Je to pre nás.“

Vytrhla som sa z jej zovretia, ale zostala som. Chvíľu sme tam mlčky stáli a hľadeli na obálku.

„Ktorá z nás ju otvorí?“ spýtala sa napokon úzkostlivo.

S povzdychom som podišla k písaciemu stolu a vzala som list a ockov strieborný nožík na listy. Obálka však nebola zalepená. List vykĺzol, keď som obrátila obálku a pošteklil ma na prstoch. Pustila som obálku na stôl, akoby ma porezala. Mamina zastonala.

„Mám ja...?“

„Nie!“ skríkla som rýchlo a opäť som ju vzala do ruky, aby som hárok papiera vyslobodila z jeho úkrytu. Tichý tikot staromódnych stolných hodín sa mi ozýval v ušiach, kým som sa konečne prekonala a pozrela sa nadol. Áno, bolo to ockovo písmo.

„Čítaj,“ poprosila ma mama a pristúpila o krok bližšie. Odmietavo som ustúpila k oknu. Nechcela som list pustiť z rúk, kým si ho neprečítam, a napriek tomu som sa obávala toho, čo v ňom bude. Zopárkrát som privrela viečka, až kým neboli písmená jasnejšie čitateľné.

„Teraz to došlo tak ďaleko,“ začala som trasúcim hlasom. „Nevrátil som sa a vy ste otvorili obálku. To je dobre. Mám dve úlohy – pre každú z vás jednu.“

Mama potichu fučala. Nevedela som, či na protest, alebo od starostí. Zadržala som slzy, aby som mohla čítať ďalej.

„Keďže presne viem, že neakceptujete nijaké príkazy, pretože jedna je tvrdohlavejšia ako druhá, nazval som svoje príkazy úlohami. A bol by som veľmi šťastný, keby ste ich splnili.

Ellie: Priveď naspäť Paula. V múroch uňho nájdeš kľúč od sejfu. Mia: Drž pozíciu. Udržiavaj dom. Neodsťahuj sa preč.

Ľúbim vás. A som s vami. Nikdy na to nezabudnite.“

Mama klesla na zelenú koženú pohovku, kým som čítala ockove riadky, a aj ja som už sotva stála na nohách.

„Čo si ten blázon vlastne myslí?“ vrčala mama po krátkej prestávke, počas ktorej niekoľkokrát namáhavo pregĺgala a fučala. „Zostať tu. Držať pozíciu. Nachádzame sa vari vo vojnovom stave, či čo?“

„Nedokážem to,“ povedala som si sama pre seba. „Nemôžem teraz odísť.“ Zároveň som vedela, že z hĺbky duše som si nič neželala túžobnejšie ako túto úlohu, aj keď znela tak nemožne a nesplniteľne.

Opäť sme mlčali. Mamina sa potom zhlboka nadýchla, vstala a obrátila sa ku mne.

„Áno. Mali by sme ísť. Ak môj muž dáva prednosť svetu môr, chcem mať pri sebe aspoň syna. Leo má pravdu. Musíme doviesť Paula. Okrem toho uňho nájdeme kľúč od trezoru. A rada by som vedela, čo sa v ňom nachádza.“

„Mami... Nemyslí nás. Myslí mňa. Píše, že ty máš zostať tu,“ slabo som zaprotestovala. Zrazu som si uvedomila, čo mamina práve povedala. Svet môr. Nikdy predtým to nevyslovila. Mory. Existovali. A keďže existovali, tak bol asi aj Colin...

„Tak to píše, áno?“ Mama si zlostne založila ruky vbok. „Je mi úplne jedno, čo si pán píše a rozkazuje. Nepustím ťa samu do Hamburgu. Nikdy! Vylúčené!“

„Ocko mal na to určite dôvod a nemyslím si, že Paul bude nadšený, keď sa tam obidve zjavíme a budeme mu dohovárať.“ Cítila som, ako sa môj váhavý protest znásoboval, zosilňoval – a bol neoblomný. Ockov nápad zas nebol taký zlý. Áno, potrebovala som nejakú úlohu, aby som sa nezbláznila a konečne som mohla niečo robiť. Okrem iného som túto strašnú zimu využila na to, že som si spravila vodičsk ý preukaz. Teraz však musím vedieť, či ocko naozaj zmizol a neleží v nejakej nemocnici a nečaká, že sa mu ozveme.

„Počkáme na správu z polície,“ navrhla som mame, ktorá ešte stále vyzerala tak, akoby práve chcela kompletne rozbiť pracovňu a následne všetko podpáliť. „V poriadku? Keď nič nezistia, pôjdem.“

„Ellie, stratila som syna a nechcem prísť aj o dcéru...“

„Neprídeš o mňa. Dovediem Paula. Ak pôjdem. Sľubujem. Na mňa dá viac ako na teba, nemyslíš si?“

Mama si zložila ruky z bokov a prekrížila si ich na prsiach. Keď zaujala takýto postoj, neoplatilo sa s ňou púšťať do hádky, to som veľmi dobre vedela. Taktiež som vedela, že do Hamburgu s ňou nechcem ísť. Chcem to spraviť sama. Tiež preto, lebo som sa bála, že náš domov definitívne stratí svoje teplo a útulnosť, keď ho mama opustí. Príde Tessa a vezme si ho tak, ako si vzala Colinov dom. Potrebujeme domov.

Ak bude Paul aj naďalej tvrdohlavý, mamina to zvládne a prenajme si v Hamburgu byt. A hoci som zo začiatku Westerwald odmietala – toto tu bol Colinov a môj revír. Nesmie ma odtiaľto znovu vytrhnúť. Aspoň nie dovtedy, kým som mala nádej, že sa spolu s Colinom vrátime do lesa.

„Mami – je tu ešte niečo...“ Celý čas som ho držala v ruke. Tenký poskladaný hárok papiera, ktorý bol v obálke. Bolo na ňom napísané len jediné slovo. „Mia.“ Bol to najlepší manéver na odpútanie pozornosti, ktorý som mala k dispozícii. „To je pre teba. Nie pre mňa.“

Podala som jej ho a vytratila sa z pracovne. Letela som po schodoch hore do svojej izby. Kým som za sebou zavrela dvere, tiekli mi po lícach slzy.

„Och, ocko,“ nariekala som, zatiaľ čo Pán X rozčúlene vrčiac krúžil okolo mojich nôh. „Prečo len pre maminu? Nemohol si aj mne napísať list? Niekoľko riadkov pre mňa?“

Plačúc som zaliezla pod deku. Pán X sa mi skrútil pri nohách.

Chcel ocko tou úlohou dosiahnuť, aby som pykala za to, že som mu vzdorovala a svojou láskou som prilákala Tessu? Bola to prvá časť môjho trestu?

Alebo som ju dostala, pretože veril, že len ja a nik iný nedokáže Paula presvedčiť?

A čo je v tom trezore?

Ako vždy som mala strach, že počas spánku stretnem Colina. A už som plakala. Aký v tom bol rozdiel zaspávať s plačom, s plačom o ňom snívať alebo sa s plačom prebúdzať?

Môj spánok patril mojim slzám a moje slzy patrili jemu. Nech bol kdekoľvek.

BALÍČKY PREŽITIA

O týždeň sme mali vo dvore ockovo auto. Volvo našli na letisku v Ríme, vzorne zaparkované v podzemnej garáži a so zaplateným parkovacím lístkom na prvé tri dni. Zvyšok sme museli uhradiť my, ako aj náklady za prevoz. Otcov posledný let smeroval do Neapola. Tam sa stopa stratila. Nebol v nijakej nemocnici. Ani na pevnine, ani na Sicílii. Auto bolo neporušené. Nehodu teda tiež vylúčili.

Polícia ešte stále tipovala na dvojaký život, ale mamina a ja sme vedeli, že v tomto dvojakom živote nebolo nič v súvislosti s láskou. Obe sme stáli v zimnej záhrade a nedôverčivo sme cez hustý brečtan pred oknami hľadeli na hranaté volvo, akoby práve malo vystrekovať leptavú kyselinu.

Oznámenie polície – ‚Miesto pobytu neznáme‘ – nebolo jedinou správou, ktorú sme tento týždeň dostali. Doručili mi priateľsky formulovaný prísľub na miesto upratovačky na jednej klinike v Hamburgu, čo sa mi vzhľadom na môj priemer na maturite, ktorý sa pohyboval niekde medzi 1,0 a 1,3, vôbec nezdalo komické. „Tešíme sa, že vás dňa 19. februára o 20.00 h privítame na vašej prvej pracovnej zmene.“ Muselo ísť o omyl a bola som v pokušení list roztrhať a hodiť do koša, ale nespravila som to. Aj pokus, že tam zavolám, sa skončil tým, že som položila skôr, než niekto zodvihol, aby som mu vysvetlila nedorozumenie. Keďže klinika bola v Hamburgu, kde žil Paul, môžem tam ísť osobne a príslušnej osobe vysvetliť, že nie som tá, ktorá tam bude drhnúť podlahy, a tým možno nejakej úbohej duši zabezpečiť džob, ktorý na základe tohto omylu nedostala.

Takto som mala dvojnásobný dôvod na cestu do Hamburgu. To bolo to, čo som celé týždne robila: Hľadala dôvod na to, aby som išla do Hamburgu. Tento bol smiešny, pretože som tam jednoducho mohla poslať mejl. Čím viac dôvodov som však našla, aby som osobne šla do Hamburgu, o to lepšie a bezpečnejšie som sa cítila pri tomto zámere. List som považovala za volanie osudu – áno, akoby mal osobitný význam. Z listu síce vôbec nevyplýval, ale vždy keď som ho čítala, vyvolávali tie riadky tiché šumenie v mojom bruchu.

Okrem toho som túto širokú paletu dôvodov nepotrebovala len pre seba. Potrebovala som ich aj pre mamu. Pretože sa ešte stále bránila tomu, aby ma samotnú pustila na sever. Zima nepoľavovala. Opäť napadol sneh a cesty boli permanentne pokryté ľadom. O to silnejšie vo mne horelo želanie obrátiť sa chrbtom tomuto tichému, stiesňujúcemu domu a splniť svoju úlohu. V neposlednom rade ma za Paulom hnala moja zvedavosť – a túžba po veľkom bratovi, ktorý mi po všetky tie roky veľmi chýbal.

Teraz tu bolo vhodné auto. Sadnúť si do maminej kačky sa rovnalo nevyslovenému samovražednému komandu. Bála som sa v tom aute, aj keď za volantom sedela mama. Sama za volantom toho hrkotajúceho torpéda? Ockovo auto sa mi zdalo pohodlnejšie a oveľa bezpečnejšie. Napriek tomu som si netrúfla ísť do jeho blízkosti.

„Prehľadám ho,“ rozhodla sa mama po niekoľkých minútach mlčania. „Možno niečo nájdem.“

„Hm,“ mrmlala som súhlasne a bola som šťastná, že sa toho chopila. Potom bude na ošúchanom sedadle po ockovi aspoň sedieť blízka osoba. Momentálne to pre mňa ešte stále bolo ockovo auto a možno tam ešte bola jeho vôňa... Možno bolo v prehrávači cédečko s jeho obľúbenou skupinou Pink-Floyd... Možno boli v priehradke jeho mentolové cukríky, ktoré tak rád cmúľal. Dosť sk ľučujúce bolo pozerať sa na auto zvonka.

Mamina si na šiji zopla svoje divoké kučery, akoby si chcela spraviť poriadok na hlave i v hlave, a vystrčila bradu.

„Teraz mám dve možnosti, Ellie. Buď budem dúfať, že žije a vráti sa, a celý čas budem čakať – čakať na to, čo možno nastane –, alebo budem vychádzať z toho, že... že sa mu niečo stalo, budem smútiť a o to viac sa tešiť, keď sa jedného dňa objaví vo dverách.“

„A pre čo sa rozhodneš?“ Vôbec som sa nepremáhala, aby som potlačila vyčítavý tón v hlase. Tušila som, aká bude odpoveď.

„Uplynulých osemnásť rokov som strávila ustavičným čakaním a bdením. Jednostaj som čakala. Chcem smútiť, Ellie. Je to zázrak, že sa doteraz nič nestalo.“

„Teda si myslíš, že je mŕtvy,“ povedala som surovo.

„Nie, nemyslím. Myslím si, že je v situácii, v ktorej mu nemôžeme pomôcť. A že ho to sk ôr alebo ne sk ôr bude stáť život.“

„To je predsa to isté!“ Prudko som sa obrátila k mame, ale ona pohľad stále upierala na volvo.

„Leo je polovičník, Ellie. Ty a ja, my sme ľudia. Sú to rôzne kategórie. Hranice sú dané. Nesmieš však zabúdať na to, že tie – tie mory majú nekonečne veľa času. Všetok čas sveta. Ak ho majú, nie sú nútené konať rýchlo...“

Mamina otvorenosť ma rozčuľovala. Prekrížila som si ruky, aby som nimi nebúchala do okna zimnej záhrady.

„Pekné. Teraz si sadneš a budeš smútiť, aby si potom začala nový život. To neuznávam. Zistím, čo sa s ockom stalo...“

„Elisabeth!“ prerušila ma mama a odtrhla pohľad z volva. Zdesene sa na mňa pozerala. „To nespravíš! Zbláznila si sa? Mám stratiť ešte aj teba? Nemáš nijakú šancu! Ani najmenšiu!“

Chcela som jej odporovať, povedať, že som predsa dokázala vytiahnuť Colina z boja s Tessou bez toho, aby ma zacítila. Mamina však o tom všetkom nič nevedela. Ani ockovi som všetko neporozprávala. Vedel iba to, že som sa zamaskovala, ale nevedel, čo presne som v lese zažila a videla. Okrem toho mala mama pravdu. Sama som naozaj nemala šancu. A ja som bola sama. Myšlienka, že bez pána Bömmela, môjho trpezlivého učiteľa v autoškole – fúzatého zavalitého chlapíka, ktorý si zachoval pokoj aj vtedy, keď som letela osemdesiatkou cez odpočívadlo pri diaľnici – pôjdem do Hamburgu autom, nezadržateľne vytlačila môj adrenalín do výšky. No a sama sa vybrať do Talianska hľadať ocka, bolo totálne bláznovstvo.

„Dobre, nie teraz,“ skonštatovala som s povzdychom. „Raz. Raz ocka nájdem. A nebudem smútiť.“ Pretože viac smútiť nemôžem, pomyslela som si to, čo som nechcela vysloviť. Už som smútila za Colinom – a to i keď som vedela, že len ťažko môže umrieť. Existoval. Nepatril však do môjho života. „Možno nám obsah trezoru poskytne informáciu, kam ho to zavialo,“ dodala som trucovito.

Mama s povzdychom prevrátila oči nahor a kučery jej tancovali, keď potriasala hlavou.

„Odkedy vlastne máš takú chuť na dobrodružstvo?“

„Nemám chuť na dobrodružstvo. Chcem vedieť, čo sa stalo. Podrobím sa však vášmu diktátu a najprv privediem Paula. Súhlasíš?“

Teraz musela povedať áno. Inak to nešlo. Mohla si vybrať – Hamburg alebo Taliansko.

Na sekundu stisla pery. „Kedy odchádzaš?“

„Zajtra ráno,“ rozhodla som sa spontánne. Musela som využiť ten priaznivý okamih. „Pôjdem si hneď pobaliť veci. Postaráš sa o auto?“

Mamino nariekanie a besnenie a nadávanie prenikalo až ku mne nahor, keď som taktiež nadávajúc a absolútne bez konceptu vyhadzovala handry zo skrine a tlačila ich do kufra. Mama zatiaľ bojovala s ockovým autom a priťahovala na seba pozornosť susedov. Bolo jej to také ľahostajné ako mne. Aj tak už kolovali chýry o ockovom zmiznutí a z kliniky prišiel zlostný list, ku ktorému bola priložená okamžitá výpoveď. Ocko si to tu riadne pokazil.

Netušila som, ako dlho mi bude trvať, kým Paula prehovorím, aby sa vrátil domov. Bolo mi jasné, že mama nečakala, že ho sem pritiahnem navždy. V Hamburgu študoval medicínu a mal tam svoj byt. Mala som ho dať dokopy so zvyškom rodiny, i keď možno len na jednu alebo na dve hodiny – niečo, čo sa za posledných sedem rokov nepodarilo ani jediný raz, pretože sa Paul s tvrdohlavosťou barana tváril, akoby sme už neexistovali.

Tak som do kufra zabalila všetko, čo sa tam zmestilo, navrch som položila ešte nejaké cédečká a vybíjala som si zlosť pri jeho zavieraní. Dychčiac som vliekla kufor k dverám a obzerala som sa okolo seba.

„Čo len s vami urobím?“ pýtala som sa, bezradne pozorujúc svoje milé zvieratká. Henrietta mala chápadlá zložené ako pri modlitbe a vyzerala pritom bezbožnejšie ako satan osobne. Berta nehybne číhala pod koreňom, sýta a unavená z cikády, ktorú dnes ráno zhltla. Heinz, ako obyčajne, sa predo mnou a svetom a pred denným svetlom ukryl pod kameň. Len Hanni a Nanni sa uvoľnene vyvaľovali na piesku.

Ockovo auto bolo dostatočne veľké, aby sa doň vošli aj so svojimi príbytkami, a ja som zrazu zistila, že by som sa s nimi len ťažko lúčila. Okrem toho som bola presvedčená, že mamina by nezvládla kŕmenie živou potravou. Radšej by zvieratká vypustila v záhrade, čo by v tejto zime ani jedno určite neprežilo.

Dobre, tak ich teda vezmem so sebou. Veď Paul mal napokon slabosť pre škaredé zvieratá.

„A čo s tebou, mojko?“ Klesla som vedľa Pána X na pohovku a obomi rukami som mu prešla po našuchorenej srsti. Na sekundu som nevidela svoje, ale Colinove ruky, ktoré ho vždy tak neporiadne a zároveň nežne škrabkali, ako to vedel len on... Pán X sa odvtedy s takmer neurotickou dôkladnosťou nespočetne veľakrát čistil a predsa: Colin sa ho dotýkal. Dlane som mu položila na brucho. Pod nimi nežne vibrovalo kocúrie pradenie. Poskytovalo útechu.

Mamina sa rozhodla smútiť. Chcela som ju ešte za všetko možné obžalovať, predovšetkým za jej rozumnú beznádejnosť, hoci mi jej zároveň bolo tak ľúto, až som mala priškrtené hrdlo. Nutne by potrebovala útechu. Pomlčiac o tom, že som netušila, či by som to prežila, keby si Pán X vykonal svoju zvieraciu potrebu a smradľavú klobásu jednoducho počas jazdy vyložil do batožinového priestoru. Do Hamburgu to bolo niekoľko hodín cesty.

„Budeš dávať pozor na moju mamu, okej?“

Pán X vystrčil pazúriky a brúsil si ich o poťah pohovky.

Keď sme večerali, mama už bola pokojná. V otcovom aute nenašla nič podozrivé, vyčistila ho, skontrolovala lekárničku, do priehradky mi vložila návod na obsluhu, do kufra dala prepravku s vodou plus teplú deku a dve balenia keksov. Vychádzala z toho, že najnesk ôr v polovici cesty skončím v priekope pri ceste a nedostanem sa odtiaľ von. Priznám sa, že moje šoférske umenie nebolo bohvieaké. Chcela som však odtiaľto odísť a zostať nezávislou. Mamine pokusy, aby som išla vlakom, boli zbytočné.

Po jedle som si obliekla kabát, pevne si omotala šál okolo krku a išla som tmavou tichou dedinou. Ako zvyčajne som pri týchto večerných prechádzkach nestretla ani živej duše. Občas mi cez cestu prebehla mačka, či ovce z pasienka vedľa starého duba dôverne bečali, keď ma zavetrili. Doteraz som sa vždy vyhýbala koncu poľnej cesty. Dnes som však išla s búšiacim srdcom.

Dve krivé jablone neprežili poslednú víchricu. Ako pokrivené kostry sa vtláčali do vlhkej zeme. Vychádzal z nich zatuchnutý pach, nie tá mnohosľubná a zároveň skazená sladkosť počas našej rozlúčky s Colinom, o čom som nevedela, či to bola skutočnosť, alebo len sen. Nechal ma Colin zažiť to v sne alebo som tu naozaj bola? V tenkej nočnej košeli a naboso, ani som nemrzla, ani necítila svoje zranenie.

Je vôbec dôležité, či sa mi to iba snívalo, alebo nie?

Nie, pre moje city to nie je dôležité. Pre úlohu však áno. Pre Paula môžem byť presvedčivá len vtedy, ak budem sama presvedčená. Nech pochybuje o ockovom rozume, o mojom však nie.

Rýchlymi krokmi som bežala dolu k domu, pevne rozhodnutá spraviť to, čoho som sa celú zimu bála.

Otvorím škatuľu s listami.

KOLÍSANIE TEPLOTY

V poslednom momente som si to rozmyslela, ale už bolo neskoro. Prsty škatuľu posunuli kúsok na okraj a zvyšok vybavila zemská príťažlivosť. Hoci som ju pustila a zároveň ustúpila, akoby som sa popálila, spadla som najprv ja a potom škatuľa na zem – a žiaľ, tak nešťastne, že ostrá kovová hrana ma trafila do spánku.

Niekoľko minút som ležala ako mŕtva a čakala som, kým bodavá bolesť, ktorá mi búšila v hlave pravidelne ako metronóm, neprejde do znesiteľného pulzovania. S pevne zavretými viečkami som vystrela ruku a klesla na koberec. Niečo zašušťalo. Áno, bol to papier pod mojimi prstami. Jeden z tých dvoch lístkov, ktoré mal Pán X za obojkom. Ešte stále som obidva vedela naspamäť, takisto aj listy.

„Veď vieš – miluje ryby. A ja milujem teba.“

Prelud? Prázdny, nepopísaný papier? Alebo písmená?

„Písmená,“ zašepkala som, keď som konečne našla odvahu otvoriť oči, vystrieť sa a pozrieť vedľa seba. „Písmená...“

Boli tam, Colinove aristokratické litery. Atrament bol trochu vyblednutý a takmer hnedý, ale dosť intenzívny na to, aby sa riadky dali čítať. Dva listy, dva lístky. Dôkazy. Mala som dôkazy.

Rýchlo som ich opäť poskladala, vložila do kovovej škatuľky, zamkla ju a uložila na pôvodné miesto na skrini. Tvrdošijne som potlačila myšlienku, že som tie riadky vo svojom letnom pomätení napísala sama – v dome Sturmovcov však bolo všetko možné. Nemala som ani ručne robený papier, ani sépiový atrament. Nie, boli to dôkazy, koniec, hotovo. Dosť zlé bolo, že som polovicu noci presedela pred skriňou a bojovala proti svojej vnútornej zbabelosti.

Teraz som vyhrala a mohla som sa vydať na cestu.

Tak ako sa to len s kufrom v ruke, ťažkým ako skala, dalo, som sa zakrádala dolu po schodoch a von do dvora. Nechcela som maminu budiť zo spánku. Starostlivo som zapla kúrenie, aby moje škaredé kreatúry nezomreli zo šoku od chladu, keď ich uložím do kufra auta. Potom som dovliekla dolu akváriá a teráriá.

Pri druhom zakrádaní sa po schodoch sa mama zobudila. Mlčky a s prekríženými rukami – mrzla alebo nesúhlasila s tým, čo som robila? – sa na mňa pozerala, ako som v rannom brieždení niesla jednu háveď za druhou a priesvitné prepravné boxy, ktoré som si včera zaobstarala, som opatrne, takmer nežne uložila medzi prepravku s vodou, teráriá a lekárničku. V batožinovom priestore už bolo dostatočne teplo. Napriek tomu sa Berta podráždene vrhala na stenu svojho boxu, keď som ju ako posledný citlivý náklad dávala do auta, a na strašnú sekundu mi do nosa vošiel Tessin hnilobný zápach. Zastala som a zhlboka som sa nadýchla a vydýchla. Mamina ma číhavo pozorovala.

„Nijaké raňajky?“ spýtala sa sk úpo. Obrátila som sa k nej a videla som, že plakala. Len som potriasla hlavou. V ústach som mala sucho a jazyk prilepený na podnebie. Nechcela som nič jesť a rozprávať som tiež nemohla. Tak trochu meravo sme sa objali, bez toho, aby sme sa k sebe nejako veľmi priblížili.

„Dávaj si na seba pozor, Ellie,“ povedala mama, ale zdalo sa, že nie veľmi verí tomu, že sa budem držať jej rady, keď som v lete všetko hádzala za hlavu.

Kým som uvoľnila ručnú brzdu a zaradila rýchlosť, zasunula som do prehrávača obľúbené cédečko, ktoré mi pomáhalo prekonať zimu. Teraz som dúfala, že mi spríjemní aj cestu do Hamburgu. Nemala som navigačný systém, len mapu, ktorú som však počas jazdy nemohla študovať. Mama mi napísala Paulovu adresu, ale tak ďaleko som ešte nemyslela. Moja devíza znela: Keď budem v Hamburgu, ostatné sa vybaví samo od seba.

Že sa nič nevybaví samo, mi bolo jasné už na hrad skej. Asfalt bol hladký ako ľad a šmykľavý, pneumatiky vydávali zvláštny vibrujúci zvuk a traktor vlečúci sa predo mnou ma privádzal do zúrivosti. Podráždene som začala predbiehať, prvýkrát počas svojho života. Protismerný pruh bol voľný.

Šliapla som na plyn a všetko ostatné už nebolo v mojej moci. Rýchlym trhnutím sa zadná časť volva posunula nabok. Pneumatiky ostro pískali, keď som v panike skočila na brzdu. Kombíčko sa takmer elegantne otočilo okolo svojej osi, zatiaľ čo som iba o chlp minula traktor, a moje auto skončilo prednou časťou na poľnej ceste vedľa hradskej. Tam vypovedal motor službu. Svojou akciou som ho udusila. Nastalo krátke, nečakané trhnutie, pri ktorom som čelom narazila o volant.

„Opäť o niekoľko mozgových buniek menej,“ stanovila som si diagnózu, kým moje telo pochopilo, čo sa práve stalo. Srdce mi jedným skokom vyskočilo do hrdla a hekticky tlčúc sa ho snažilo roztrhnúť. „Och bože,“ nariekala som.

Odrazu mi bolo tak horúco, že som si trasúcimi sa prstami odopla bezpečnostný pás a vyzliekla bundu. Potom mozog zrazu prekonal odumretie svojich buniek a v momente mi bolo jasné, kde sa nachádzam. To nebola hocijaká poľná cesta. Bola to tá cesta. Cesta, ktorá by ma doviedla ku Colinovmu domu v lese.

Nikdy viac som tam nebola. Keď sme s Tillmannom odtiaľ uháňali na Louisovi, zanechali sme Tessu v jej zúrivej náruživosti na štrkom posypanom dvore – nerobila som si nijaké ilúzie o tom, či ešte raz vošla do domu a prisvojila si všetko, čo sa vmestilo do jej chlpatých rúk. Zatiaľ čo s ňou zápolil, dostali sa Tillmannovi do rúk Colinove veci, ktoré predtým ukradla a ukryla vo svojich háboch, aj auto bolo samý škrabanec od jej nechtov. Dom som si chcela uchovať v pamäti tak, ako som ho spoznala a ako som ho milovala. Dojímavá zmes nového a starého, Colinova široká posteľ s červenou zamatovou prikrývkou, kúpeľňa, ktorá mi pripomínala kajutu luxusnej plachetnice, ošúchaný kilt na stene – ktovie, ako to tam teraz vyzerá?

Vôbec som nepochybovala, že Tessa bola preč. Nechcela som však vidieť ani vnímať jej stopy. Nie, kým som tu musela žiť.

Po ceste za mnou prešiel školsk ý autobus. Volvo sa zatriaslo. Zadné kolesá sa pretočili, keď som naštartovala motor a chcela vycúvať z poľnej cesty. Auto sa zdráhalo a na otočenie som nemala dosť miesta. Na Colinovom dvore bolo miesta – práve toľko, aby som sa bez nebezpečných manévrov mohla opäť vydať na správnu cestu. Okrem toho sa kúsok pred hájovňou cesta rozširovala.

To boli vecné argumenty. Pekné a dobré. Dojímali ma však iba málo. Omnoho silnejšie bolo podprahové želanie posedieť si ešte jeden jediný raz pod strieškou pred domom a hľadieť na okraj lesa, i keď sama a pri mínusových teplotách a v snehu. Posedieť tam chvíľu by mi hádam dodalo silu na všetko, čo ma čakalo. Nechcem ísť do domu, len si posedieť na priedomí. Inak nič.

Na druhej strane: Neotvorím staré rany? Nebude potom túžba ešte horšia, ako už aj tak je? Alebo nenájdem prázdny, ale celkom zmenený dom, ako vo svojich zdrvujúcich dlhých zlých snoch, v ktorých sa z neho stala temná, zatuchnutá diera plná pivničných žižiavok a švábov, s plesnivými stenami a stiesňujúco nízkymi stropmi?

Bolo to moje refúgium. Pripadal mi takmer ako hrad, ktorý ma chránil – ktorý nás chránil. Kým neprišla Tessa. Dofrasa, ona nebude tá posledná, čo tam bola. Ona nie.

Neveriacky som sa prizerala, keď som zaradila jednotku a smerovala do lesa. Auto sa pomaly vlieklo – čím bližšie som bola k domu a čím tmavšia bola húština okolo mňa, o to viac som spomaľovala už aj tak pomalé tempo. Ťažko som dýchala, ako počas nocí, keď som mala zápal priedušiek a pri kašľaní som si myslela, že udrela moja posledná hodina. Niečo ma ťažilo na prsiach...

Pri ďalšom ťažkom nádychu som znovu šliapla na brzdu, teraz o trochu jemnejšie ako predtým. Volvo bez šmyku zastalo. Otočila som kľúčom a motor stíchol. Ticho mi kvapkalo do uší ako tekuté olovo. Chvíľu som si myslela, že som ohluchla, ale zrak som mala v poriadku. Zažmurkala som, privrela oči a opäť otvorila – stará hra. Ešte stále som sa nenaučila, že existujú veci, ktoré nesmierne rozširujú môj horizont.

Toto bola jedna z nich. Lepkavá a smrteľná a celkom nelogická. Pavúčie siete. Boli všade – medzi kríkmi a stromami – dokonca aj kamene na štrkovom chodníku boli nimi potiahnuté. Pokrývali aj pne stromov, listy a kmene jedlí, tiahli sa v bláznivom, ale odstrašujúco estetickom vzore z kríka na krík, a to až do výšky meter štyridsaťpäť. Tessina telesná výška.

Vedľa chodníka sa nedalo vstúpiť do lesa bez dotknutia sa pavúčích sietí a dráždenia ich obyvateľov. Akých obyvateľov? Pýtala som sa mierne výsmešne. Museli to byť pozostatky z jesene, pri prvom mraze zmrzli, a keďže sem neprišla žiadna živá bytosť, ostali tu zakonzervované. Hra prírody, nič viac. Vedela som však, že to tak nebolo. Divá zver, ktorá sa tu potuluje nocou cez húštinu, by ich musela roztrhať. Alebo tu už neexistoval nijaký iný život? Mala by som si tie pavučiny prezrieť. Len trocha. Zbežný pohľad, aby som sa presvedčila, že je to tak, ako som si myslela. Stuhnutie od zimy. Keď mám byť úprimná, iba som hľadala dôvod, aby som mohla opustiť svoje bezpečné miesto v aute. Neboli to len tisícky pavučín, ktoré ma iritovali a vzbudzovali moju zvedavosť, ale aj tenký stĺpik dymu, ktorý sa niesol k oblohe spoza nasledujúcej zákruty – teda len niekoľko krokov od Colinovho domu.

Snažila som sa ignorovať strašidelné ticho a letmú úvahu, koľko takých, ako je Berta, býva vo všetkých tých pavučinách – zamrznutých alebo živých – a otvorila som dvere. Podozrievavo som ňuchala. Nie, nijaká zatuchlina, nijaké zadúšajúce, beštiálne pižmo. Voňalo to horúcimi kameňmi a... šalviou? Vetriac som nasala vzduch. Áno, jednoznačne šalvia.

Určite to nebola Tessa, ktorá si tu ráno piekla bravčové mäso s bylinkami. Mory nepotrebovali jesť mäso. Napriek tomu som otvorila kufor a vrhla sk úmavý pohľad na Bertu. Tvárila sa síce urazene, ale nebola ani v opojení párenia sa a ani sa nevrhala na sklo. Jednoducho tam len čupela a čakala.

Auto som zamkla, ale potom som ho opäť odomkla. Na prípadný útek to bolo lepšie. Vybrala som sa smerom k dymovému stĺpu, pričom som musela dávať veľký pozor, aby som sa na hladkých podrážkach nepošmykla na zľadovatených kameňoch a nespadla. Občas mi pohľad sk ĺzol na pavučiny vpravo a vľavo odo mňa, ale nemala som dosť odvahy, aby som sa im prizrela bližšie, nebodaj sa ich dotkla. Najprv som chcela zistiť, čo sa deje pri dome. S tlčúcim srdcom som si to namierila k oblaku dymu – a potrebovala som niekoľko sekúnd, aby som si uvedomila, čo vidím.

Nebola to grilovačka. Bol tam stan, poskladaný z viacerých plachiet, ktoré sa napínali cez konštrukciu z konárov. Zo škár sa rinula para a strácala sa medzi vetvami holých stromov. Vôňa šalvie bola teraz taká silná, až ma to šteklilo v nose. Pred stanom horel malý ohník medzi veľkými okrúhlymi kameňmi, rozžeravenými od horúčavy.

„Čo tu robíš?“

Tillmann sa ku mne neotočil. Nehybne sedel v tureckom sede pred vchodom do stanu, s pohľadom upretým na blčiace plamene. Tvár sa mu červenkavo leskla, a predsa som si všimla, že má svetlejšie vlasy. Už nemali tú ohnivú tizianovú červenú farbu, ktorou Tillmann všade vy čnieval. Zmenila sa aj jeho pokožka. Pehy zostali, ale takmer sa neodlišovali od mliečneho základného tónu jeho líc.

„Pýtam sa ťa, čo tu robíš!“ zasyčala som, hoci mi bolo nad slnko jasnejšie, čo – povrchne sledované – robí. Sedel pred Colinovým domom a celebroval indiánsku saunu. Tiež milý spôsob, ako zahnať zimu. A také duchovné.

„Už sa nepotím, Ellie.“ Hlas mal hlbší. A to pri jeho veku bol už beztak hlboký. Nevdojak som sa striasla a nevedela som, čo mám odvetiť. Prečo sa na mňa nepozrie? A čo znamenalo, že sa už nepotí?

„Som ryšavý,“ pokračoval zjavne ľahostajne, ale ja som videla, ako mu stuhli svaly na tvári. Nehlučne sa zasmial. „Oprava. Bol som ryšavý, ale ešte stále mám svetlú pokožku. Predtým som neznášal horúčavu a slnko. Vlastne som takmer zahynul. V stane je možno aj sto stupňov a nič sa nedeje. Nič.“

„Tak. A namiesto toho, aby si sa o tom so mnou porozprával, sedíš tu, v tomto nešťastnom lese, a opekáš sa? Čakáš vari na to, že sa vráti?“

Tillmann sa nedal vyviesť z rovnováhy, ale pery sa mu zúžili. Po stretnutí s Tessou nebol škaredší, práve naopak.

„Snažím sa pochopiť, čo sa stalo.“

Nie. Všetka česť jeho zimným návštevám sauny, ale takto to nejde. Nesmie tu takto sedieť. Toto presvedčenie som nedokázala zdôvodniť a príkazy nenávidel. Jedno som však cítila presne: To, čo tu robil, nebolo riešením. Tu sa všetko ešte zhorší. Pohltil ho jej jed a myslel si, že tam nájde vyliečenie – tak sa mi to aspoň zdalo. Bolo to absurdné. Okrem toho som potrebovala priateľa. Túžila som po niekom, kto bude stáť pri mne. Niekom, kto pochopí, prečo som musela odísť. A kto mi čítal z kariet?

„Poď so mnou, Tillmann. Idem do Hamburgu za bratom... Nesmieš tu zostať. Prosím. Prosím!“

Naďalej však hľadel do plameňov, nevenujúc mi pozornosť. Nedostala som sa k nemu bližšie.

„Môj otec zmizol,“ povedala som do praskotu ohňa. Potom som sa obrátila a išla som, nie, utekala som naspäť k autu. Sadla som si za volant a rútila som sa krížom cez trhajúce sa pavučiny, vystreľujúci štrk a vŕzgajúce konáre, z čoho by učiteľovi v autoškole vlasy dupkom vstávali.

Až keď som opustila les a dostala sa na diaľnicu, začala som opäť voľne dýchať.

NA SEVER

Po treťom bezcieľnom krúžení ulicami veľkomesta Hamburg – moja cesta sa už medzitým podobala na orientačný beh ľudí bez orientácie – som sa nezadržateľne rozplakala, až mi z nosa tiekol sopeľ a zadúšala som sa vlastnými slzami. Plač bol však chybou. Presne tak bolo chybou, že som na diaľnici plytvala vodou z ostrekovačov. Už desať minút som v nich nemala nijakú tekutinu a sklá boli pokryté mazľavým filmom z vystrekujúcej posypovej soli. Už som sotva videla, nedokázala som prečítať nijaké tabule a spätné svetlá áut predo mnou sa zmenili na obrovské hubovité lúče. Utopené v soli mojich sĺz teraz kapitulovali aj kontaktné šošovky – aj tak už úplne vysušené z kúrenia, potiahli sa tiež tvrdošijnou hmlou. Bola som ako slepá.

Panicky som siahla dopredu a pohýbala niekoľkými páčkami, aby som na sklá namierila horúci vzduch a z ostrekovačov vytlačila aspoň posledné kvapky. Tie však len duto vypustili vzduch do tunela, ktorým som práve minimálne štvrtýkrát prechádzala. Zato po mojom divokom stláčaní tlačidiel naskočilo rádio a Zarah Leanderová práve spievala: „Preto svet nezanikne...“

Unavenými očami som sa zavesila na spätné svetlá hadiacich sa áut predo mnou a nasledovala som ich, ako sa len dalo. Žmurkajúc som sa snažila rozlúštiť tabule – aspoň tie veľké. Nie, uhádnuť. Po dvoch semaforoch, ktoré som využila na to, aby som umlčala Zarah Leanderovú, sa predo mnou objavil zívajúci vstup do podzemnej garáže nejakého hotela. Poprepletala som sa pomedzi vytrubujúce autá v jazdnom pruhu vedľa mňa a rútila som sa dolu. Nárazník vrazil do závory, pretože som prineskoro brzdila, po určitých manévroch sa mi však podarilo vytiahnuť parkovací lístok. V najzadnejšom kúte som našla voľné miesto a za patričného nadávania, vzdychania a nariekania som tam auto vtlačila.

A teraz? Bola som celkom mokrá od potu, vyhladovaná, takmer mŕtva od smädu a slepá. V kufri auta som mala štyri plastové boxy aj s ich obyvateľmi, ktoré som tu nemohla nechať. Nie v tomto studenom vzduchu plnom výfukových plynov a chudobnom na kyslík.

Potácajúc sa som obišla auto, aby som otvorila zadné dvere. Moje milé zvieratká boli všetky strnulé zo šoku. Spolucítila som s nimi, najradšej by som si ľahla k nim. Okrem toho som neprestávala plakať a už som to ani nechcela, pretože som presne vedela, čo by sa stalo. Šošovky oblepené soľou by sa mi pevne prisali na suché rohovky. Tak sa radšej budem starať o trvalú vlhkosť.

Preto som usilovne aj naďalej revala, keď som so štyrmi prepravnými boxmi na rukách – musela som si ich naskladať na seba –, a naširoko rozkročená ako námorník v búrke kopla do kolesa taxíka. Dvere som otvoriť nemohla a zamávať už vôbec nie. Vodič spustil okno a už mi chcel začať nadávať, keď si všimol moju uslzenú tvár a hneď nato Bertine dlhé, čierno sa lesknúce nohy, ktoré sa nahnevane tlačili na stenu jej obydlia. Súcit v jeho očiach plynulo prešiel do strachu.

„Prosím,“ mrmlala som zbavená všetkých síl. „Prosím, vezmite ma. Prosím. Dám vám všetky svoje peniaze, len ma odvezte, prosím, k môjmu bratovi.“

Vedela som, že to znelo strašne dramaticky, ale myslela som to úplne vážne. A účinok sa dostavil. Muž mi pomohol upevniť boxy v kufri auta (o Heinza som si robila vážne starosti, pretože pôsobil ešte depresívnejšie ako inokedy), a zapol taxameter, až keď sme sa znovu nachádzali v prekliatom tuneli.

Prečítala som mu adresu Paulovho bytu.

„Speicherstadt? Ste si istá? Wandrahm?“

„Áno – vlastne áno.“ Alebo to bola vymyslená adresa? Nedal nám Paul nikdy svoju správnu adresu? Mamina mu predsa každý rok na Vianoce poslala balík a nikdy sa nevrátil. Tá adresa musí existovať. „Nie je s tou adresou niečo v poriadku?“

„V tejto časti Speicherstadtu sú len kancelárie, sklady a obchodné priestory. Teraz tam už nikto nie je. Nebude lepšie, ak vás odveziem naspäť do vášho hotela?“

„Nie, ďakujem.“ Ťažko som si vzdychla. „Nemám hotel. A musím ísť na túto adresu. Alter Wandrahm 10.“ Čo ak tam Paul naozaj nebýva, pomyslela som si v návale paniky. Inú adresu som však nemala.

„Tu je to,“ povedal vodič, keď sme po desiatich minútach zastavili. Vypol motor. Cez bočné okno som hľadela na vysokú, tmavú tehlovú budovu. Celkom navrchu svietilo svetlo. Ostatné okná boli čierne diery. Domy stáli husto vedľa seba ako pevnosť, medzi nimi sa priamo ako špagát ťahali vodné kanály, ktorých čierny, lesknúci sa povrch osvetľovali len svetelné kužele staromódnych laterien. Po chodníku prebehol potkan a zmizol v tme. O chvíľu som počula tiché čľupnutie. Plával.

„Poďte, zaveziem vás do hotela. Mne sa to tu nepáči. Možno ste si pomýlili čas...“ Taxikár stiahol plecia, akoby sa bál a čo najrýchlejšie chcel odtiaľto zmiznúť.

„Nie,“ odvetila som rozhodne. „Ako som povedala: nemám hotel. A s mojou háveďou by ma aj tak nikde neubytovali.“

Bez toho, aby som sa na to sústredila, prestala som plakať. Bolo mi zle od smädu a hladu, ale to bola iba maličkosť v porovnaní s preplneným mechúrom. Od rána som nebola na toalete, a keď som teraz otvorila dvere na aute a vystúpila, dostala som strach, že prvý raz vo svojom živote pustím do nohavíc.

Chvatne som vodičovi vtisla do ruky peniaze a vybrala z kufra zvieratká. Teraz išlo o sekundy.

„Ďakujem!“ zakričala som a vrhla som sa na ťažké vchodové dvere. Potichu vŕzgajúc sa otvorili a uvoľnili mi vstup do tmavej, zatuchlinou páchnucej chodby. Počula som, ako voda udiera o vonkajšie steny; malé tvrdé vlny, ktoré vytrvalo búšili do tehál.

Nerozsvietilo sa nijaké svetlo, ale v rohu som rozoznala obrysy prastarého, monštruózneho výťahu – obludy z čiernej ocele, ale zjavne schopnej pohybu a s dostatkom miesta pre moje zvieratstvo. Stlačila som tlačidlo najvyššieho poschodia – tu dolu asi neboli nijaké byty a svetlo svietilo len hore – a so znepokojivým hučaním sa kovová klietka dala do pohybu.

„Rýchlo, rýchlo,“ prosíkala som podupkávajúc na mieste a pevne som sa koncentrovala na to, aby som nemyslela na špliechajúcu vodu alebo na toaletu. Dokážem sa ovládať maximálne ešte jednu minútu. Dlhšie nie. Nečítala som nedávno, že mechúr môže prasknúť? A že to vedie k okamžitej smrti?

Zrazu mi nezáležalo na Heinzovi ani na ostatných. Nechala som ich vo výťahu. Keď sa hojdajúc zastavil, vrhla som sa k prvým dverám. Po ľahkom dýchaní a vytrvalom vyzváňaní – zhlboka dýchať som už nemohla – sa dvere konečne otvorili.

„Musím ísť na záchod,“ oznámila som vystresovane a naslepo som sa vrhla dopredu. Kúpeľne sa väčšinou nachádzali na konci chodby... Ach áno, boli tu jedny dvere. Hekticky som stláčala kľučku.

„To je komora. Vpravo,“ niesol sa ku mne chodbou hlas.

Zabočila som tam a už som si sťahovala rifle. Zvládla som to. Klesla som dolu. Keramika podo mnou žalostne zarinčala. So šťastným úsmevom som si hlavu oprela o obkladačky za sebou. Tomu sa hovorí „v poslednej sekunde“.

Ešte chvíľu som sedela na ľadovej mise, jednoducho len šťastná, že už nemusím sedieť vo volve a predierať sa večernou premávkou v Hamburgu, ale že som v správnom byte u brata – no bol ten muž, čo mi otvoril, vôbec môj brat? Nepozrela som sa na štítok pri zvončeku, na to som nemala čas. Myslela som si, že spoznávam jeho hlas, ale nepozrela som sa naňho.

Och bože. Sedela som vari u niekoho cudzieho na záchode? Alarmujúco som sa pozerala okolo seba. Mohla by to byť Paulova kúpeľňa? Všetko vyzeralo veľmi draho. Pripomínalo mi to hotelovú kúpeľňu. Na sklenenej poličke vedľa umývadla stálo takmer toľko parfumov ako u Colina, ale vyzerali byť novšieho dáta. Vedľa denný krém na tvár, ďalší večerný. Nočný krém? Paul a nočný krém? Paul by si bol predtým na tvár najradšej natrel slimačie sliny. Alebo mal priateľku a tie veci patrili jej? Nie, boli to výrobky pre mužov.

„To bola najmenej minúta trvalého žblnkania. Slušný výkon,“ ozvalo sa z chodby. Nevdojak som sa zachichotala, ale ešte stále som si nebola istá, či to bol Paulov hlas. Ak bol jeho, mohla som sa chichotať. Ak nie, musela som čím sk ôr zdúchnuť. Paul a ja sme kedysi súťažili, kto z nás dokáže dlhšie cikať, ale s niekým cudzím by som takúto súťaž určite nechcela absolvovať.

„Nechceš už pomaly vyjsť von? Vĺčik?“

Oči mi znovu zaliali slzy. Iba Paul ma volal vĺčik, keď som bola malá – a to väčšinou vtedy, keď som nemohla spať. On bol Lupo, vlk; ja som bola vĺčik. A vlk ochraňoval svojho vĺčika vždy, keď mal zlé sny.

„Si to ty, však?“

„Áno,“ povedala som ticho, vytiahla som si nohavice, spláchla a neistým krokom som vyšla na chodbu. Paul bol ešte stále pri vchodových dverách a spýtavo ukazoval na prepravné boxy.

„Tvoji noví priatelia?“

„Niečo tak é,“ odvetila som a uškrnula som sa.

Paul však môj úškrn neopätoval. „Ellie, máš pavúky a hmyz. Predtým si vždy vrieskala, keď si mala v izbe pavúka, a celú noc si nespala. A teraz ich nosíš so sebou?“

Neodpovedala som. Namiesto toho som váhavo podišla k nemu, aby som si ho obzrela. On urobil to isté.

„Pribral si,“ skonštatovala som a štipla som ho do boku s vedomím, že nesmierne preháňam. Predtým bol Paul taký istý kostlivec ako ja a teraz mal jednoznačne malé, začínajúce bruško. Zmohutneli mu aj plecia. Svaly na ramenách sa mu vydúvali cez čierne tričko s dlhými rukávmi. Mal na sebe pohodlné rifle a na ruke hodinky s výnimočným dizajnom, ktoré vyzerali draho. Okamžite som si všimla široké strieborné krúžky na jeho rukách – veľkých, pekných rukách – tri vpravo a dva vľavo. Tie predtým tiež nemal. Dlhé vlasy tiež nie.

Oceľovomodré orlie oči vyhľadali moje a ako vždy, keď som sa na Paula pozerala, musela som sa usmievať. Nedalo sa inak. Dedičstvo po ockovi. Len Paulov pohľad bol o čosi ostrejší, ale odzbrojujúcejší a šibal skejší. Napriek tomu sa mi akýmsi znepokojujúcim spôsobom odcudzil. Jeho široké vykrojené ústa sa zmenili. Úsmevom nedokázal zakryť melancholický, áno, takmer trpiteľsk ý výraz, ktorý sa mu vyryl v kútikoch úst.

A to som ešte stále mala závoj pred kontaktnými šošovkami, čo situácii dodávalo neskutočnú atmosféru. Paul pôsobil, akoby na mňa hľadel z hlbokej, studenej hmly.

„A ty si dosť opeknela.“

„Predtým som nebola pekná?“ spýtala som sa útočne, hoci som si bola istá, že Paul zo zvyku šarmantne klamal. Nemohla som vyzerať pekne – nie teraz, po takej pekelnej jazde a polhodinovom plači.

„Ellie, prečo si prišla?“

Kým som stihla odpovedať, žalúdok mi hlasno zaškv ŕkal. V byte rozvoniavala hrianka zapečená so syrom a mne sa zbiehali slinky.

„Som smädná. A hladná. Musím niečo zjesť. A potom sa musím vyspať. A predtým sa osprchovať...“

„Dobre, pochopil som. Chceš zostať.“ Pochybovačne sa na mňa pozrel. Vari ma nepošle preč? Mlčky som prikývla.

Chvíľu uvažoval. „Tak dobre. Dones si dnu svoje veci.“

„Nemám žiadne veci. Len zvieratká. Auto,“ inštinktívne som povedala ‚auto‘ a nie ‚ockovo auto‘, „stojí v podzemnej garáži... Dočerta. Kde len? Jednoducho som nevedela, kde som... Nejaký hotel. A tam je môj kufor.“

Paul prevrátil oči dohora. Potriasajúc hlavou sa na mňa pozeral, trochu pobavene a zároveň rozčúlene. A, žiaľ, určitým spôsobom aj dištancovane.

„Naozaj nie je ťažké nájsť Speicherstadt. Ako si len mohla tak zablúdiť?“

„Nevedela som, že táto ulica je v Speicherstadte. Všetko je tu nové a, mimochodom, môj vodičák tiež!“ tuho som sa bránila. „Myslela som si, že sa pozriem do mapy, keď tu budem, ale – moje kontaktné šošovky ...“

Paul opäť potriasol hlavou.

„Vydáš sa do Hamburgu bez toho, aby si sa presne informovala, v ktorej časti mesta bývam? Dobre, teraz sa tak nepozeraj, je to dobré. Môžeš prejsť niekoľko krokov?“

„Neviem,“ mrmlala som žalostne. Úprimne povedané, vôbec som nemala chuť niekam chodiť.

„Môžeš teda chodiť. Najprv sa pôjdeme najesť. Potom uvidíme, čo ďalej.“

A tak vlk vzal vĺčika za ruku, aby ho uniesol do nového sveta.

ROZDIELY V NÁZOROCH

„Tak teda, prečo si tu?“

Len s nevôľou som sa odpútala od hranolčekov, ktoré ležali v miske predo mnou na zamastenom pulte stánku a čakali na to, aby som ich zjedla. Pre fast food som sa rozhodla ja, nie Paul. On ma chcel zavliecť do nejakého fajnového podniku. Nemala som však chuť slušne sa správať, dnes nie. Tak predo mnou pochodoval do prístavi ska, kde bol jeden stánok s rýchlym občerstvením vedľa druhého, kde bolo aj niečo iné, nielen rybacie chlebíčky. Momentálne sme tu boli takmer jediní. Ľadový vietor mi fúkal okolo členkov a nemala som nijaký zmysel pre prímorsk ú, svetu otvorenú atmosféru, o ktorej Paul sníval. Čo najrýchlejšie som sa chcela vrátiť do tepla a natiahnuť sa. Veľká sloboda sem alebo tam. Ešte raz som privoňala k hranolčekom, potom som zodvihla zrak. Paul si ma pokojne prezeral s tou železnou vytrvalosťou, ktorá mu bola vždy vlastná.

„Kde je tvoja karí klobása?“ spýtala som sa zmätene. Paul si servítkou utrel ústa a hodil ju do koša. S úsmevom si ukázal na brucho.

„Už si ju zjedol? Tak rýchlo? Veď bola horúca! Mohol si sa popáliť. Človeče, Paul, môžeš dostať rakovinu hltanu, keď budeš tak rýchlo jesť horúce veci!“

„Ellie,“ prerušil ma a jeho úsmev sa stiahol do kútikov úst, kde pomaly mizol. „Všetko je v poriadku. Nespálil som sa a bol som hladný. – Prečo si tu?“

Zjedla som zopár hranolčekov, kým som zistila, že mi čoraz menej chutia, o čo dlhšie ma nahlodávala nezodpovedaná Paulova otázka. Tak som namiesto jedenia mohla rozprávať. Odsunula som hranolčeky nabok.

„Ocko zmizol.“

„Ach, už zasa.“ Chladný sarkazmus v Paulovom hlase mi pokazil zvyšok chuti do jedla. „To je niečo celkom nové.“

„ Je to nové,“ vyštekla som naňho. Špinavo pôsobiaci muž, ktorý doteraz na druhej strane pultu nemo pil svoje pivo, začal po nás poškuľovať. Paul však bez dojatia mykol plecami.

„Len dúfam, že tentoraz sa naozaj nevráti a mamina bude mať šancu nájsť si niekoho, kto to má v hlave v poriadku a bude to s ňou myslieť vážne.“

„Ocko to s ňou myslel vážne!“ teraz som už takmer kričala. Celkom som prebudila zvedavosť pivára. Dôrazne nenápadne sa prisunul o kúsok bližšie. „Ako môžeš niečo také povedať? Možno už nie je nažive! Mamina sedí doma a vyplakáva si oči a tebe sa to ešte zdá aj dobré?“

„Ellie, myslel som si, že vieš, že ocko... Veď sme o tom hovorili... on je...“ Paul hľadal slová. „Preskočilo mu v hlave. A notoricky behá za inými.“ Teraz aj žena za výčapom prestala čistiť fritézu a nastražila uši. Snažila som sa pozbierať sa. Áno, voči Paulovi som sa v lete tvárila, akoby som s ním súhlasila, a len tak pomimo som ho poprosila, aby nikomu nerozprával o ockových ‚divých teóriách‘ (haha). Urobila som to preto, aby som brata ochránila, pretože mory nemajú rady, keď sa ľudia dozvedia o ich existencii. Istota bola istota. Rovnako som si bola istá, že ani predavačka hranolčekov, ani tučný alkoholik, ktorí nám tu robili spoločnosť, nepatrili k armáde nočných môr. Napriek tomu sa musím trochu krotiť.

„Zanechal mi úlohu.“

„Áno, to spravil?“ Trpká črta okolo Paulových úst sa zosilnila a pohľad mal taký oceľový, že som sa mu vyhla. Zrazu nemal na tvári ani stopu po smiechu. Takto sa na mňa nikdy predtým nepozeral. Mihavú sekundu som mala pocit, že stojím oproti niekomu celkom cudziemu.

„Áno, spravil,“ odvetila som ostro. „Mám ťa doviesť domov. Preto som tu.“ To s morami si môžeme vysvetliť aj nesk ôr, bez senzáciechtivých poslucháčov.

„Geniálny plán,“ vysmieval sa Paul. „Zase to raz geniálne narafičil. Jeho milovaná dcérenka privedie naspäť strateného syna, aby on uľahčil svojmu svedomiu a mohol z toho ťažiť. Vybavíš zaňho špinavú prácu. A on si môže namýšľať, že jeho zmiznutie malo v sebe dokonca niečo dobré. Zabudni na to, Ellie. Bezo mňa.“

„Nevybavujem tu nijakú špinavú robotu!“ hromžila som rozčúlene. Siahla som po hranolčekoch a pritlačila som mu ich k ústam. Prekvapene ich otvoril. Niekoľko mu spadlo na drahý kabát, zvyšok pristál na vlhkom asfalte. Ruka mu vystrelila dopredu a schmatla ma za zápästie. Zabudla som, aké rýchle má reakcie. Podarilo sa mi však oslobodiť sa. Zlostne som z pultu zhodila jeho pivo, ktoré sa so sykotom rozplesklo.

„Nezízajte tak hlúpo!“ osopila som sa na obsluhu a opäť som sa obrátila k Paulovi. „Ocko nie je blázon. Je polovičník a ty láskavo pôjdeš domov!“

„Ellie, prosím... trochu tichšie... a nepôjdem domov.“

„Ach, tak ešte trochu priber a nahováraj si, že tvoj otec prišiel o rozum, aby si sa nemusel pozrieť pravde do očí. Tu, nech sa páči.“ Prisunula som mu zvyšné hranolčeky a vytlačila som na ne kečup, až ich nebolo vidieť. Fľaška so zasyčaním vydala zo seba posledný zvyšok. „Dobrú chuť, tučniak.“

Otočila som sa na podpätku a utekala som – naspäť k Speicherstadtu. Bolo to jednoduché: stále rovno. Len čo som mala za chrbtom prístav a obklopili ma budovy z pálenej tehly, stratila som všetok orientačný zmysel.

Cestou sem som nedávala pozor na to, ktorými ulicami sme šli. Jednoducho som len kráčala vedľa Paula, priveľmi unavená a ponorená do svojich myšlienok, aby som ešte aj čítala tabule s názvami ulíc. Toto bolo mesto, nie les. V lese – to som sa v lete naučila – sa vždy našlo nejaké miesto, podľa ktorého sa dalo orientovať – väčšinou vyvýšenina alebo posed. Tu však neboli nijaké posedy a už vôbec nie vyvýšeniny alebo kopčeky. Bola som v Hamburgu, v časti nazývanej Speicherstadt. Nekonečné rady domov, nespočetné mosty a široko-ďaleko nijaká možnosť nájsť vyhliadkový bod. Ani to by mi však nepomohlo. Vôbec som sa nepamätala, ako vyzerá dom, kde sa nachádza Paulov byt. Všetky budovy mali na jednej strane vodu a na druhej cestu. Mne všetky pripadali jeden ako druhý, mohutné a neprístupné. Kde boli názvy ulíc? Nenašla som ich. Stavenisk á áno, tie boli na Paulovej ulici, ale stromy? Na stromy som sa nepamätala. Tu však boli stromy.

Je to vari rad domov tam ďalej? S polkruhovými balkónmi? Ťažko dýchajúc som prešla cez ďalší most. Cestou z prístaviska do Speicherstadtu by som vlastne mala vrážať do ľudí, aby som mohla prejsť. Teraz som bola sama. Z diaľky som počula hučanie áut a po prvý raz mi do nosa vrazil závan zatuchnutého vzduchu.

Keď som sa oprela o oceľové zábradlie mosta, aby som si na chvíľu oddýchla, znovu ku mne prenikalo to usilovné, živočíšne žblnkanie. Potkany. Uprene som hľadela na vodu, ktorá vyzerala celkom pokojne. Tmavý tieň sa pohyboval smerom k brehu a strašidelne rýchlo vyliezol po stene, aby našiel útočisko v pivnici domu. Dva ďalšie tiene, ktoré sa zjavili tak náhle, akoby vyrástli z vlhko sa lesknúcich tehál, ho nasledovali.

„Poď sem!“

Preľaknuto som sa obzerala dookola. Paul stál na konci mosta a kýval na mňa. Vďačne som ho poslúchla a pridala som sa k nemu, nepozrúc sa mu do tváre. Mlčky sme šli tých niekoľko metrov k Wandrahmu 10.

„Zaslúžila by si si poriadne dostať na zadok,“ povedal Paul, keď sme hrkotali v polotme výťahu nahor. Počula som, že sa smial. Ešte stále som bola zlostná, ale zároveň som sa cítila taká opustená, že som sa odvážila opätovať jeho pohľad. Jeho úsmev nedokázal potlačiť hlboké pochybnosti v jeho očiach. Bude to tvrdá práca, splniť ockovu úlohu. Dnes som sa však už dosť nadrela.

„Zajtra najprv pohľadáme tvoje auto,“ rozhodol Paul, akoby sme sa nikdy nehádali.

„Nemusíš ísť na univerzitu?“ spýtala som sa zívajúc. Paul však už odomkol dvere bytu a nežne ma strčil na chodbu.

„Myslíš, že by si mohla spať tu? Je to taká moja herňa.“ Otvoril jedny dvere.

„Tvoja herňa,“ bola som ako ozvena. Áno, bola to izba na hranie, aj keď každému normálnemu človeku by v nej okamžite prešla chuť hrať sa. Predo mnou sa ťahala úzka miestnosť s vysokým stropom, na steny pripevnil Paul regálové police, jednu nad druhou, až po samý vrch. Temer sa ohýbali pod bláznivou záťažou: staré mikroskopy, lekársky kufrík z detských čias, bruchatý pohár so žabou naloženou v alkohole, ktorej už zmizla všetka farba z tela, vedľa celá zásoba skúmaviek, nádobiek s bylinkami, minerály s ostrými hranami, model parného stroja, dva stetoskopy, injekcie, historická amputačná pílka (získala som ju na nórskom blšom trhu s kuriozitami a darovala som mu ju na dvadsiate narodeniny), do živice zatavený škorpión a úctyhodná zbierka zdravotníckych potrieb a bývalých živých bytostí, ktoré si radšej pozriem za denného svetla. Presne tak aj lebku mačky, ktorej očné jamky Paul ozdobil sušenými kôstkami z čerešní. Bez debaty – moje zvieratká sa tu budú cítiť veľmi dobre. Či budem v tejto ‚herni‘ môcť spokojne spať, to neviem.

„Nejako to zvládnem,“ mrmlala som a šúchala som si skrehnuté dlane. Okrem políc tu bola už len posteľ a malý písací stolík. Práve dosť miesta, aby som svoje...“

„Och, nie. Nie! Zabudla som cikády.“

„Cikády?“

„Pre Bertu a Henriettu. Ich živá potrava.“

Určite to bol pre mamu sviatok, keď ich mohla vyslobodiť z väzenia v kúpeľni a vypustiť v záhrade, keď zistila, že som ich nevzala so sebou. Takže už boli mŕtve. Zima nebola pre tento druh vhodným ročným obdobím. Vzdychla som si. Cikádam som už nemohla pomôcť. A Berta s Henriettou dostali dnes ráno svoju poslednú dávku. Nezahynú mi pred očami.

Bledú žabu a mikroskop som odsunula nabok a transportné boxy som uložila na policu nad posteľou. Svoje správne obydlia dostanú zvieratká až ráno – ak Paul nájde volvo. Pretože teráriá a akváriá sa nachádzali v jeho batožinovom priestore. Dovtedy sa potvorky museli uspokojiť s tým, čo mali – tak ako ja s Paulovou herňou.

Zatiaľ čo som sa Heinzovi a ostatným milo prihovárala, Paul ma pozoroval a dával si do úst tyčinku z horkej čokolády. Zmizla tak rýchlo ako karí klobása.

Keď ma brat s kritickým pohľadom nechal samu a usadil sa pred televízorom, otvorila som okno a hľadela dolu na vodu. Široko-ďaleko nebolo vidno nijaký strom a ustavičné motorové hučanie mesta, nech bolo akokoľvek tlmené, mi išlo na nervy.

Áno, bola som v blízkosti mora a Colin sa nachádzal niekde tam vonku na vode, ale ešte nikdy som sa necítila taká odrezaná od neho ako teraz. Nebolo tu nijaké miesto, o ktoré sme sa delili, nič, čo sme spolu videli. Všetko mi bolo chladné a cudzie.

Hľadala som mesiac, ale nenašla som ho. Mesiac bol to jediné, čo nás s Colinom mohlo spojiť. Vedela som, že sa rád pozer á na mesiac a niekedy som mala pocit, že sa naše duše stretli tam hore v nekonečnom chlade vesmíru – na krátky, mihavý okamih, v ktorom som mu bola tak blízko, že som cítila jeho chladnú auru a čierny prúd jeho pohľadu, ktorý sa mi zahryzol do srdca.

Zavrela som okno, vyzliekla som sa a rýchlo som si ľahla na úzku, vŕzgajúcu posteľ.

Túto noc som po prvý raz od jeho zmiznutia mala sen o otcovi. Našli sme ho a doviedli domov.

Vo štvorici sme sedeli v našom starom dome v Kolíne, mamina, ocko, Paul a ja. Nikdy neexistoval spor medzi Paulom a ockom – alebo o tom nik viac nehovoril. Mamina a Paul boli šťastní, že bol ocko naspäť. Doslova žiarili hrdos ťou .

Ocko však vyzeral unavený, tak veľmi unavený a slabý, ako vyzerajú len ľudia, ktorí chcú radšej zomrieť, ako čo i len minútu stáť na nohách. Áno, bol na smrť unavený. Pozeral sa na mňa, trocha sa usmieval. Potom odovzdane pokrčil plecia – gestom, ktoré okrem mňa nikto nevidel. Akoby chcel povedať, že tu vôbec nechcel byť. Že sme ho mali nechať odísť. Že bolo egoistické priviesť ho naspäť. Bol tu len kvôli nám, pretože nám tak veľmi chýbal.

Ja som mu nechcela dovoliť, aby sa oslobodil zo svojho života, zo svojho bytia. Prišiel naspäť. Ten, kto sa vrátil, nesmie znovu odísť.

Druhýkrát by sme to nezniesli.

Teraz musel zostať. Navždy.

RATATOUILLE

Tlmený kašeľ, nežné žblnkanie malých pravidelných vĺn a sonórne vrčanie motora ma pomaly, ale neprestajne prebúdzali z môjho chaotického ranného spánku. Potrebovala som niekoľko minút na to, aby som všetky tie zvuky pokiaľ možno podľa zmyslu priradila.

Kašeľ patril môjmu bratovi (vôbec som sa nečudovala, pretože stál s holým krkom a rozopnutým kabátom v ľadovom vetre od mora), žblnkanie patrilo vode podo mnou a vrčanie pravdepodobne nejakému člnu, ktorý práve prechádzal okolo domu. Bola som v Hamburgu, u Paula. A keď otvorím oči, budem hľadieť priamo na Bertino čierno sa lesknúce telo a jej roztiahnuté nohy.

Aj mňa dráždilo na kašeľ a ťažko sa mi prehĺtalo. Končekmi prstov som si prešla po perách a nahmatala som kryštáliky soli, ktoré sa mi usadili v kútikoch úst. Nemala som v pláne byť chorá – nie, ‚iba‘ som v spánku plakala. Ako tak často od Colinovho úteku.

Vykotúľala som sa z postele a Bertu som poctila pohľadom, až keď sa mi stabilizoval krvný obeh a necítila som už takú slabosť v kolenách. Nech sa môj vzťah k jedovatému pavúkovi v uplynulých mesiacoch akokoľvek normalizoval, keď som sa ráno prebudila, nechcela som Bertu vidieť. Nie hneď. A už vôbec nie, keď sa mi opäť snívalo o tom, že som jednej noci našla Colina hore na vŕšku na poli pri jabloniach, zabitého a roztrhaného, uloženého vedľa Louisovej mŕtvoly na tráve mokrej od rosy, a striedavo som bozkávala a utierala jeho chladnú, strnulú tvár, aby som mu vdýchla život, zatiaľ čo v konároch stromu číhala Tessa, aby na mňa mohla spadnúť. A predsa som v tých snoch nemala strach. Bola som taká smutná, ako som bola predtým v sne o ockovi. Taká smutná, že som si takmer priala, aby si ma už konečne vzala.

„Sny sú len vidiny,“ snažila som sa priviesť k rozumu. „Colin žije. Ušiel jej.“ Moje slová zanikli v opätovnom záchvate kašľa od vedľa. „Tak ti treba, Paul,“ dodala som chrapľavo, ale veľmi zlostne a cítila som sa trochu lepšie. Teraz sa môžem venovať Berte. Pôsobila podráždene, aj keď zďaleka nie tak bizarne a s poruchami správania ako po príchode Tessy. A zjavne bola hladná. Heinz upadol do tichej apatie a v tieni svojho kameňa sa oddával depresiám. Henrietta sa modlila. Len Hanni a Nanni prítomnosť mora posunula do euforickej nálady. Usilovne sa váľali v piesku a vypúšťali drobné bublinky.

Keď som vošla k Paulovi do kuchyne – čerstvo osprchovaná a odkašľaná – osvietilo ma slnko prenikajúce cez nízko visiace oblaky. Oslepená som zostala stáť – stav, ktorý som si malú chvíľu vychutnávala –, aby som sa v pokoji mohla poobzerať, keď som opäť videla. Dojem z kúpeľne pokračoval. Paulova kuchyňa nepôsobila tak puristicky ako Colinova, ale hravejšie a farebnejšie, no tiež bola drahá. Čo tu všetko Paul mal – mixér z ušľachtilej ocele, odšťavovač, indukčnú varnú dosku, americký kuchynsk ý stroj, espresso kávovar, cukorničku značky Alessi a množstvo rôznych vecí.

„Dobré,“ zamrmlal Paul, začítaný do raňajších novín. Tak mi to pripomenulo ocka, že som ostro nasala vzduch. Jeho modré oči sa spýtavo zodvihli. „Všetko v poriadku?“

„V najlepšom,“ povedala som chladne a sadla som si k nemu. Noviny položil vedľa taniera, pod nos mi strčil košík s chlebom a zvyšnú polovičku žemle si nahrubo natrel maslom a nutelou. Tromi zahryznutiami ju zveril svojim žalúdočným šťavám a nie menej znepokojujúcou rýchlosťou za ňou poslal chlieb so šunkou. Už pri pohľade naňho som mala pocit, že moja hladina cholesterolu by nebezpečne vyskočila.

„Nemusíš ísť na univerzitu? Alebo sú semestrálne prázdniny?“

Paul odpovedal zvukom, ktorý sa nedal interpretovať ani ako áno, ani ako nie. Odpil si veľký dúšok kávy a zasnene sa pozeral von, kde po modro sa lesknúcej vode plával pestrofarebný malý motorový čln.

„Vieš, toto je moja najmilšia časť dňa – sedieť pri okne a striedavo hľadieť na oblohu, prizerať sa ruchu tam dolu a raňajkovať.“

„Hm,“ prikývla som mu, hoci tento čas sme ani pri dobrej vôli nemohli označiť za raňajky, ako som zistila pri pohľade na jeho náramkové hodinky (Armani). Blížilo sa poludnie. Boli to neskoré raňajky.

Nechcelo sa mi veriť, že som tak dlho spala. Od Colinovho úteku som zmutovala na ranostaja. Najnesk ôr na svitaní ma to už vyháňalo z postele. Na druhej strane som mala za sebou ubíjajúci deň. Pravdepodobne som veľmi nutne potrebovala odpočinok.

„Keď raňajkujem, vždy mám pocit, že začínam nový život,“ pokračoval Paul zamyslene. Jeho oči viseli na vode, ktorá sa pod širokým trupom člna delila a zreničky sa mu leskli ešte modrejšie. Teraz som bola úplne zmätená. Paul miloval raňajky? Tak ako mňa aj jeho museli nútiť, aby zjedol niečo sk ôr, než zazvonilo na šiestu hodinu. A hudba, ktorá znela z minimalistického CD prehrávača, sa ešte viac postarala o to, že som sa sama seba pýtala, či ešte nesnívam.

„Pýtam sa ťa, čo sa mi môže stať,“ spieval žensk ý hlas s nákazlivou radosťou. „Ver mi, milujem život...“ Paul falošne spieval spolu s ňou a opäť sa ukryl za noviny.

Je to Paul, nie ocko, Paul, Paul, Paul, zaprisahávala som sa v myšlienkach. S ľahkým pocitom nevoľnosti som do seba dostala kúsok sladkej žemle.

„Čo je to za hudbu?“ Túto pieseň som nepoznala, hoci som musela priznať, že ma oslovovala viac ako ten divý rev, čo kedysi znel z Paulovho prehrávača. Metallica a Motorhead patrili medzi tie miernejšie skupiny, ktoré našli domov na jeho polici s cédečkami.

„Neviem to celkom presne,“ povedal uvoľnene. „Mám to od... od svojho... hm, kolegu. Pripomína mi to detstvo, tebe nie?“

„Nie.“ Nie, naozaj nie.

„Myslím si, že to mamina počúvala, keď som bol bábätko...“

Síce som o tom pochybovala, ale nechala som ho v jeho viere. Pravdepodobne to bol ocko, kto si občas púšťal starodávne šlágre, a toho som teraz chcela elegantne obísť. Najprv som potrebovala stratégiu, aby som Paula presvedčila, a ešte stále som ju nemala pripraven ú.

„Teda semestrálne prázdniny?“ opäť som rozhovor nasmerovala na inú tému.

„Ellie...“ Paul zlostne pustil noviny. „Snažím sa prečítať si jednu správu.“

„Veď pred chvíľou si aj ty rozprával.“

„Teraz však čítam. Dobre?“

„Okej,“ zavrčala som. „Aký kolega vlastne?“ Zahryzla som si do jazyka. Tá otázka mi jednoducho vyhŕkla. Paul zavzdychal a noviny hodil za seba, kde sa šuštiac rozleteli na mramorovej kuchynskej podlahe.

„Človeče, ty dokážeš byť dotieravá. Kolega, s ktorým sa neskôr aj tak musím stretnúť. Potom pohľadám tvoje auto. Nemusíš ísť so mnou.“

„V poriadku. Ďakujem,“ povedala som umiernene. Pretože to: „Nemusíš ísť so mnou“, znelo ako „Bolo by mi milšie, keby si nešla so mnou“ . Nemala som nič proti tomu. Aspoň budem mať dosť času a pokoja, aby som si zostavila plán a pokiaľ možno čo najviac argumentov, a popri tom v byte pohľadala kľúč od trezoru. Paul zrejme nevedel, že je kľúč ukrytý v jeho štyroch stenách.

Kúpiť Paulovi tento byt v Hamburgu a zrenovovať ho, bol ockov posledný pokus o zmierenie, a vynaložil na to veľa námahy. Vari už vtedy ukryl ten kľúč? Muselo to byť tak, lebo si nespomínam na to, že by potom ešte niekedy Paula navštívil. Ibažeby sa to udialo potajomky. Po prvý raz mi zišla na um otázka, odkiaľ vlastne mal ocko toľko peňazí. Tento byt musel stáť majetok. Uprostred Hamburgu v štvrti Speicherstadt, kde svoje kancelárie vlastnili len nejakí novodobí obchodníci alebo kde multimilionári hromadili tovar. Páchlo to špeciálnym povolením a predovšetkým to páchlo ockovými pochybnými vedľajšími činnosťami, ktorým teraz ‚vďačíme‘ za to, že zmizol.

Zariadenie bytu nemohlo byť od ocka. Paulovi dal vtedy veľkorysú poukážku z Ikea – tak ako aj pri jeho prvom vysťahovaní sa z domu do kolínskeho bytu. Nevidela som tu ani jeden kus nábytku, ktorý by mi aspoň približne pripomínal Ikea.

A neobjavila som nič ani po tom, keď Paul zhltol ďalšiu nezdravú polovičku žemle, výdatne si posedel na toalete a vydal sa hľadať moje auto. Veľa informácií som mu dať nemohla, pretože som nemala ani parkovací lístok. Pravdepodobne mi vypadol z ruky, keď som brala prepravné boxy. Napriek tomu som do Paula vkladala všetky nádeje, že mi prinesie naspäť volvo aj s kuframi, akváriami a teráriami.

Po dvoch hodinách veľmi dôkladnej prehliadky bytu – byt nebol veľmi veľký – mi bolo jednoznačne jasné, že mužsk í členovia rodiny Sturmovcov boli tajnostkári. Ockov kľúč som nikde nenašla a ešte menej dôkazov o tom, čo Paul vlastne stváral počas dlhých dní. V jeho izbe síce boli knihy a šanóny s prednáškami, ale vyzerali nepoužité a posledné záznamy boli staršie ako jeden rok. Ostávalo pre mňa záhadou, prečo prestal študovať, ako aj to, ako si zarábal peniaze, za ktoré si kupoval všetky tie luxusné veci, ktoré sa mu hromadili v spálni a obývačke – predovšetkým najmenej tridsať hodiniek renomovaných výrobcov ako aj pochybné Chill-out cédečk á (Chill out! Paul a Chill out?). Neušiel mi ani kľúč od porsche v striebornej miske, do ktorej si ukladal rôzne drobnosti a mince. K tomu nejaké šperky, drahé elektrospotrebiče, úplne nový počítač Apple, hracie konzoly, fotoaparáty, videokamery (prečo ich potreboval viac?) – len z predaja týchto vecí by som mohla žiť zopár mesiacov.

Najnápadnejšie boli v byte obrazy. Aj tie mi fatálnym spôsobom pripomínali ocka, pretože rád ozdoboval naše steny umeleckými dielami, ktoré prinášal zo svojich ciest. Karibsk é impresie sa Paulovým obrazom podobali len veľkosťou, ale nie štýlom.

Boli to maľby veľkého formátu, puristicky udržiavané. Na mnohých sa nachádzal len určitý druh symbolu, ktorý dal niekto na plátno krátkymi čiarami alebo malými bodkami a väčšinou iba jednej farby. Nezvyčajne pekné však boli rámy. Jednoduché, ale ušľachtilé, čím dodávali umeleckým dielam (boli to vôbec umelecké diela?) nádych luxusu. Niekde som takéto obrazy už videla, ale kde? Nemohla som si spomenúť.

V každom prípade, Paul sa predtým nezaujímal o umenie. Prečo si teda tapetoval steny maľbami? Hoci na nich vlastne nebolo veľa vidieť, najviac nejakého hada alebo gekónovitú jašteričku, uvádzali ma do povznesenej nálady. Bola som unavená a zamyslená, keď som ich pozorovala, a sama som sa za to hrešila, pretože každé dieťa by dokázalo urobi ť štetcom na papier pomarančové kruhy. To nebolo nič zvláštne. Alebo predsa len?

Naklonila som hlavu, zazívala a ospalo som zaregistrovala, že som vynechala jednu miestnosť. „Človeče, slečna Sturmová,“ vrčala som na seba. Boli to tie dvere, ku ktorým som si to vtedy s plným mechúrom namierila – priamo na konci chodby. Špajza, povedal Paul. Tak dobre. Môžem si ju aspoň pozrieť.