Môjmu vydavateľovi Brendanovi Deneenovi,
ktorého vízia sa stretla s mojou,
a tak vznikla táto kniha.

Búrka – Uväznený v čase

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Búrka – Vo víre minulosti

Julie Crossová

Búrka – Uväznený v čase – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Sobota 11. apríla 2009

V poriadku, takže je to pravda. Dokážem cestovať v čase. Nie je to však také vzrušujúce, ako to vyzerá. Neviem sa vrátiť v čase a zabiť Hitlera. Neviem sa preniesť do budúcnosti a zistiť, kto vyhrá play-off v bejzbale v roku 2038. Zatiaľ som sa vrátil do minulosti najviac o šesť hodín. Skutočný super hrdina, pravda?

Dnes večer som konečne prezradil svoje tajomstvo niekomu inému. Niekomu, koho IQ je o niekoľko svetelných rokov vyššie než moje a komu sa hádam podarí odhaliť, čo so mnou je. Adam trvá na tom, aby som si odteraz viedol záznamy, a to prakticky o každej chvíli. Vlastne chcel odo mňa, aby som zachytil celých osemnásť rokov, ktoré dnešku predchádzali, ale odhovoril som ho od toho – aspoň zatiaľ. Hoci som súhlasil s písaním denníka, neznamená to, že sa s tým stotožňujem. Svet sa predsa nezrúti len preto, že viem skákať v čase. Ani neposlúžim nejakému vyššiemu cieľu, ako napríklad záchrane ľudstva pred vyhynutím. Ale ako hovorí Adam, tú schopnosť musím mať z nejakého dôvodu a my musíme naň prísť.

Jackson Meyer

Prvá kapitola

Utorok 4. augusta 2009, 12.15

„O koľko sa mám vrátiť?“ spýtal som sa Adama.

Držali sme sa čo najďalej od skupiny detí, ktorá postávala okolo ľadových medveďov.

„O tridsať minút?“ navrhol Adam.

„Hej, nechaj to!“ Holly vytrhla jednému zverencovi vrecko cukríkov, ktoré potiahol z detského kočíka a podráždene sa na mňa pozrela. „Bolo by od teba pekné, keby si sa venoval svojej skupine detí.“

„Prepáč, Hol.“ Zdvihol som Huntera zo zeme skôr, ako by sa ho úplne zmocnili jeho kleptomanské chúťky. „Ukáž ruky,“ prikázal som mu prísne.

Hodil na mňa bezzubý úsmev a roztvoril bucľaté dlane. „Vidíš? Nič nemám.“

„Nech to tak aj ostane, rozumel si? Nepotrebuješ nikomu nič brať.“ Zložil som ho späť na zem a poslal som ho za ostatnými malými táborníkmi, ktorí práve mierili k veľkej trávnatej ploche vyhradenej v zoo ako miesto, kde sa dalo najesť.

„Holly Flynnová,“ povedal som, chytil ju za ruky a preplietol si prsty s jej prstami.

Otočila sa ku mne. „Máš trochu slabosť pre to kleptomanské dieťa, je tak?“

Usmial som sa na ňu a pokrčil plecami. „Možno.“

Tvár sa jej uvoľnila, potiahla ma za košeľu, pritiahla si ma bližšie a pobozkala na líce. „Nuž... čo robíš dnes večer?“

„Hm... mám plány s touto krásnou blondínkou.“ Až na to, že som si nevedel spomenúť, čo sme si vlastne naplánovali. „Je to však... tajomstvo.“

„Takže nemáš potuchy,“ zasmiala sa a potriasla hlavou. ,,Neverím, že si zabudol na svoj sľub stráviť so mnou celý večer recitovaním Shakespeara... po francúzsky... a pospiatky. Okrem toho sme chceli pozerať Titanic a Notting Hill.“

„Určite som bol opitý, keď som sľúbil niečo také,“ poobzeral som sa a rýchlo som pobozkal Holly na pery. „Ale bez problémov súhlasím s Notting Hill.“

Zagúľala očami. „Mali sme sa ísť pozrieť na tú kapelu s tvojimi kamarátmi, zabudol si?“

Dievčatko z Hollinej skupiny ju potiahlo za ruku a ukázalo smerom k toaletám. Využil som príležitosť a rýchlo som od nej odbehol ešte skôr, ako by začala rozoberať moju neschopnosť urobiť si plány dva týždne vopred a po tých dvoch týždňoch si ich ešte aj pamätať.

„Hej, Jackson, tamto,“ povedal Adam a ukázal smerom k stromu.

Nastala chvíľa na podrobné naplánovanie cesty v čase.

„Pôjdeš s nami večer na tú kapelu?“ spýtal som sa.

V skutočnosti ma ale zaujímalo, či si to vôbec pamätá.

„Hm... pozrime sa. Stráviť večer s tvojimi spolužiakmi zo strednej školy, ktorí, ako som počul, sú ako vystrihnutí zo seriálu Gossip Girl? A k tomu ešte vycapiť celú výplatu za predjedlo a niekoľko drinkov.“ Potriasol hlavou a usmial sa. „Čo myslíš, ako sa asi rozhodnem?“

„Chápem. Čo keby sme strávili zajtrajší večer v tvojom a Hollinom susedstve?“

„To znie dobre.“

„V poriadku, dohodnuté. Aj tak nemám chuť na jedlo, keď cítim ťavie zadky, takže môžeme pokojne začať s experimentom.“

Adam mi podal denník a hodil naň pero. „Zapíš si cieľ, lebo cestovanie v čase bez cieľa je...“

„... ľahkomyseľné,“ dokončil som zaňho a potlačil zastonanie.

„Obchodík so suvenírmi je hneď za nami. Sledujem ho už hodinu a za pultom je stále to isté dievča.“

„Pozoroval si ju, mám pravdu?“

Adam prevrátil oči a odhrnul si tmavé vlasy z čela.

„V poriadku, nastav si stopky a skoč tridsať minút do minulosti. Vojdi do obchodu, urob čokoľvek, podstatné je, aby si dievča zapamätalo tvoje meno.“

„To sa volá flirtovanie,“ šepol som, aby ma nikto iný nezačul. Potom som sa sústredil na zapísanie svojich poznámok, kým sa Holly vráti z toalety.

Cieľ: Otestovať teóriu na niekom, kto nemá potuchy o experimente.

Teória: Udalosti a príhody, vrátane ľudských vzťahov, ktoré sa odohrali počas cesty do minulosti, NEOVPLYVŇUJÚ prítomnosť.

Nevedecký preklad: Skočím o tridsať minút naspäť v čase, zaflirtujem si s dievčaťom v obchode, vrátim sa do súčasnosti, zájdem znovu do obchodu a zistím, či ma spozná.

Nespozná.

Ale Adam Silverman, víťaz Národnej vedeckej súťaže v roku 2009 a budúci prvák na Massachusettskej technickej univerzite, tento záver nepotvrdí dovtedy, kým ho nedokážeme z Každého. Možného. Uhla. Ak mám byť úprimný, je mi to jedno. Niekedy je to zábava a ešte pred niekoľkými mesiacmi nikto netušil, čo dokážem. Teraz, keď sa počet zainteresovaných zdvojnásobil, cítim sa trochu menej ako čudák.

A trochu menej osamelý.

Ale nikdy predtým som sa nekamarátil s vedátorom. Aj keď Adam je skôr taký ten typ, ktorý sa nabúrava do vládnych serverov. Čo je podľa mňa fakt husté.

„Si si istý, že sa vieš vrátiť presne o tridsať minút?“ spýtal sa Adam.

Pokrčil som plecom. „Aha. Pravdepodobne.“

„Hlavne si poznamenaj čas. Ja budem sledovať, koľko sekúnd tu presedíš ako bez duše,“ povedal Adam a vložil mi stopky do ruky.

„Naozaj tak vyzerám, keď skáčem? Ako dlho to podľa teba bude trvať?“ spýtal som sa.

„Predpokladám, že pri dvadsaťminútovom výlete tridsať minút do minulosti ustrnieš približne na dve sekundy.“

„Kde som bol pred tridsiatimi minútami, aby som nestretol sám seba?“

Adam zapol a vypol stopky asi desaťkrát, kým mi konečne odpovedal. To už hraničilo s obsesiou. „Bol si vnútri, obdivoval si tučniaky.“

„Dobre, pokúsim sa neskončiť práve tam.“

„Obaja vieme, že si dokážeš vybrať miesto, ak sa naozaj sústredíš, tak mi tu teraz nezačínaj s tým, že nevieš, kde sa ocitneš,“ zašomral Adam.

Možno mal pravdu, ale je ťažké sústrediť sa len na jedno konkrétne miesto. Stačí polsekundové rozptýlenie pozornosti a skončím bohviekde.

„Jasné, jasné, keď je to také ľahké, tak to urob ty.“

„Kiežby som to dokázal.“

Chápem, prečo niekto ako Adam je fascinovaný tým, čo dokážem, ale pokiaľ ide o mňa, nepokladám túto svoju schopnosť za nadprirodzenú. Len za čudácku povahovú črtu. A zároveň aj trochu desivú.

Pozrel som na hodinky. 12.25. Zavrel som oči a sústredil sa na okamih pred tridsiatimi minútami presne na tomto mieste. V skutočnosti vôbec netuším, ako to vlastne robím.

Prvý raz som do minulosti skočil asi pred ôsmimi mesiacmi. Bolo to v prvom semestri na vysokej škole. Sedel som na prednáške o francúzskej poézii. Zadriemal som na niekoľko minút a zobudil som sa na studený vietor a silné buchnutie dverí. Stál som pred internátom. Nestihol som ani spanikáriť, lebo hneď som sa vrátil do triedy.

Až potom sa ma zmocnila panika.

Teraz je to väčšinou zábava, aj keď dodnes neviem, do akého obdobia som sa dostal pri svojom prvom skoku. Môj súčasný rekord sa vyšplhal zo šiestich na štyridsaťosem hodín. Skoky do budúcnosti zatiaľ nefungujú, ale neprestávam to skúšať.

Zmocnil sa ma známy pocit rozdvojenosti. Zadržal som dych a čakal, kedy prestane. Je to veľmi nepríjemné, no dá sa na to zvyknúť.

Druhá kapitola

Utorok 4. augusta 2009, 11.57

Keď som opäť otvoril oči, Adam spolu s deťmi a mojimi kolegami boli preč. Hrozný pocit rozdvojenia pominul, nahradil ho pocit neuveriteľnej ľahkosti, ktorý mám zakaždým, keď skáčem v čase. Je to, akoby som behal dlhé kilometre bez toho, že by ma rozboleli nohy.

Poobzeral som sa. Mal som šťastie. Všetci si so záujmom obzerali zvieratá, takže si nevšimli, ako som sa tu znenazdajky znovu objavil. Vďakabohu, nemusel som nikomu nič vysvetľovať.

Stlačil som na stopkách gombík štart a pozrel na obrovské hodiny nad vchodom do zoo.

11.57. Pekne blízko. Vybral som sa do obchodu so suvenírmi a vošiel dnu. Dievča pri pokladni bolo asi v mojom veku, možno o niečo staršie. Opieralo sa o pult, s hlavou v dlaniach uprene pozorovalo stenu.

Zakaždým, keď robím tieto svoje malé pokusy, si pripomeniem, že Hollywood cestovanie v čase predstavuje úplne nesprávne.

Naozaj.

V poriadku, tu je tá zvláštna časť. Keby mi baba pri pokladni vrazila do nosa, dokonca by mi ho zlomila, a ja by som skočil späť do prítomnosti, bolel by ma, možno by som mal aj modrinu, ale určite by nebol zlomený. To, že prečo by nebol zlomený, je úplne iná (nezodpovedaná) otázka, ale podstatné je toto: pamätal by som si, že ma niekto udrel.

Keby som jej zlomil nos ja a potom sa vrátil do prítomnosti, bola by úplne nedotknutá a vôbec nič by si nepamätala. Samozrejme, očakávalo sa odo mňa, že hneď teraz v praxi otestujem túto teóriu (opäť). Nuž... až na to, že ju nebudem mlátiť. Urobím to inak – ale s rovnakým výsledkom.

„Hej,“ prihovoril som sa jej. „Máte nejaké... krémy na opaľovanie?“

Ani sa na mňa nepozrela, len ukázala prstom na stenu vľavo. Podišiel som k polici, zobral štyri rozdielne druhy a postavil ich na pult. „Teda... chodíš na Newyorskú univerzitu či...“

„Vieš, že si toto môžeš kdekoľvek kúpiť o polovicu lacnejšie?“ vyštekla.

„Vďaka za tip, ale krémy potrebujem práve teraz,“ nahol som sa nad pult tesne pred ňu.

Narovnala sa a začala účtovať môj nákup. „Štyri balenia? To vážne?“

Hm... to moje flirtovanie zaberá. „Máš pravdu, stačí mi jeden. Predpokladám, že ťa neplatia z obratu.“

„Pracuješ v dennom tábore?“ spýtala sa opovržlivo a hľadela na moju zamestnaneckú košeľu.

„Aha.“

Dievča potláčalo smiech a zobralo mi z ruky kreditnú kartu. „Ty si ma vážne nepamätáš, pravda?“

Chvíľu som sa nezmohol na slovo. „Hm...“

„Karen... Sedela som za tebou na ekonomike celý semester. Profesor Larson o tebe tvrdil, že si nevyrovnaný a potrebuješ realistickejší pohľad na financie vysokoškolských študentov,“ zaškerila sa na mňa. „To je dôvod, prečo si vzal túto prácu?“

„Nie.“ To bola pravda. Dokonca nedostávam ani peniaze. Som dobrovoľník, ale nemal som v úmysle jej o tom hovoriť. Očividne si už svoju mienku o mne urobila. „Nuž, Karen... som rád, že som ťa opäť stretol.“

„Podobne.“

Rýchlo som vyšiel z obchodu. Návrat do prítomnosti nevyžaduje také sústredenie ako skok do minulosti najmä preto, lebo sa vždy musím najprv vrátiť do súčasnosti, kým môžem znovu skočiť. Adam označuje súčasnosť za moju ,,domovskú základňu“. Naučil sa prispôsobovať intelektuálny obsah svojich teórií mojej mozgovej kapacite, aby som mu tiež rozumel. A jednoduché analógie mám najradšej. Dúfal som však, že pri návrate nenájdem dav cudzích ľudí, ako zízajú na moje strnulé telo.

Tretia kapitola

Utorok 4. augusta 2009, 12.25

Keď som otvoril oči, skláňal sa nado mnou len Adam. „Jackson?“

„Starec, potrebuješ mentolku,“ zamrmlal som a odtískal som ho nabok.

„Jedna-celá-osem desatín sekundy si bol zombíkom. Takmer presne som sa trafil, už čoskoro budem mať údaje, na základe ktorých dokážem urobiť presné výpočty. Tentoraz si sa nezranil, však?“

„Nie.“

Vedel som, prečo sa pýta. Minulý týždeň som skočil o pár hodín do minulosti, na chvíľku som stratil koncentráciu a ocitol som sa uprostred rušnej ulice namiesto u mňa doma. Obrovský nákladiak mi prešiel cez nohu. Keď som skočil späť na moju domovskú základňu, cítil som ostrú bolesť, ktorá mi vystreľovala až do stehna, no potom zmizla. Okrem bledej modriny som mal nohu v úplnom poriadku, aj keď mi ten nákladiak musel totálne rozdrviť kosť.

Vstal som a oprášil si nohavice. „Vyzerá to tak, že sme boli spolužiaci. Ale teraz som ju poriadne vytočil. Teda, v minulosti. Chápeš, čo chcem povedať. Takže, ak je teória nesprávna a ja som dokázal niečo zmeniť, bude dosť podráždená, keď ma opäť uvidí.“

„Hneď to zistíme.“ Adam zakýval na Holly. „Hej, Hol, hneď sme späť.“

Schmatol som Huntera, ktorý sa predieral cez trávu smerom ku kope opustených ruksakov – nepochyboval som, že chcel využiť príležitosť naplniť si niečím vrecká. „Poď s nami nakupovať, malý muž.“

Keď sme vošli do obchodu, dievča pri pokladni práve ukladalo škatuľku s príveskami na kľúče do plastovej nádoby. Zastal som, zízal som na ňu a zahral sa na hlúpeho. „Nechodili sme spolu na... hodiny ekonomiky?“

Pozrela hore a trochu sa usmiala. „Áno... k profesorovi Larsonovi.“

Ding, ding, dva body pre Jacksona Meyera. Nepamätala si, že som ju vytočil. Presne tak, ako som povedal. Môj skok o tridsať minút do minulosti nič nezmenil.

„Karen, však?“

Nadvihla obočie. „A ty si Jackson, hlavný predmet francúzska poézia, je tak?“

Adam si vzdychol a prešiel popri mne. „Nevidím tu nič, čo by sa mi hodilo. Poďme.“

Nevšímal som si Adama a vyložil som Huntera na pult. „Aj anglická literatúra. Mal som dva hlavné predmety.“

Napriek tomu, že môj malý výlet do minulosti nezmenil nič na mojej domovskej základni, malo to isté výhody, ako napríklad získavanie informácií. Takže odhadujem, že cestovanie do minulosti jednoznačne niečo zmenilo.

Zmenilo mňa.

Adam, Hunter a ja sme vyšli z obchodu a natrafili sme na Holly, ktorá práve vyhadzovala nejaké odpadky do koša rovno pred obchodíkom. Chytil som ju za ruku a odtiahol ju za strom, kde sme si mohli vychutnať súkromie.

„Adama zaujala tá baba v obchode. Pomáhal som mu dať sa s ňou dokopy.“

Holly sa zasmiala, keď som ju pritisol chrbtom k stromu. „Neukradol Hunter niečo?“ zamrmlala, ale to už som ju bozkával, takže nemohla poriadne artikulovať.

„Neviem o tom.“ Opäť som ju pobozkal, keď som vtom na líci zacítil niečo mokré. Odtiahli sme sa od seba a pozreli hore. Nebo sa roztvorilo a začalo liať ako z krhly.

„Dofrasa! Myslela som si, že celý deň bude pekne,“ začudovala sa Holly.

Vyšli sme spoza stromu a rozbehli sa k trávnatej ploche, kde už Adam a ostatní kolegovia zoraďovali deti.

Niekoľko z najmenších vykríklo, keď nad zoo zaburácal hrom. „Ideme do autobusu?“ spýtal som sa Adama.

„Áno,“ snažil sa prekričať náhlu búrku.

Všetky deti sa v zástupe rozbehli, ruksaky si držali nad hlavou. Holly a Adam bežali na začiatok radu, ja som zaostal, aby som smerom k východu poháňal oneskorencov.

Našťastie, autobus parkoval hneď pred vchodom do zoo. Za tú chvíľu som mal šaty a tenisky úplne premočené. Keď som na schodíky autobusu vyložil posledné dieťa, zbadal som asi jedenásťročnú ryšavú dievčinu, ktorá osamotene postávala v daždi. Bola ku mne obrátená chrbtom a ja som videl len jej vlasy, modré džínsy a košeľu s dlhými rukávmi. Z dlhého vrkoča jej kvapkala voda.

Počul som búšenie vlastného srdca a v hlave sa mi rojili myšlienky.

To nemôže byť ona.

Ale čo ak predsa?

Vykročil som k dievčaťu a počul som, ako na mňa v daždi Holly volá: „Jackson, kam ideš?“

„To dievča nepatrí k nám,“ povedal Adam. „Vráť sa. Odchádzame!“

Pridal som do kroku a raz-dva som bol pri nej. Poklepkal som ju po pleci a ona sa okamžite obrátila. Chvíľu na mňa prekvapene pozerala, potom sa usmiala. Keby to nejakým zázrakom bola ona, spoznala by ma vôbec?

Dážď dopadal na chodník a tmavé nebo rozžiaril blesk.

„Jackson!“ Holly opäť zakričala.

Upokojil som sa. Dievčatko malo modré oči. Nie zelené. Odľahlo mi, ale zároveň som pocítil aj sklamanie. „Och... prepáč. Pomýlil som si ťa s niekým.“

Zvrtol som sa a behom som sa vrátil k autobusu. Spoza okien ma sledovali desiatky detských hlavičiek. Vystúpil som po schodoch a striasol si vodu z vlasov. Všetky oči sa upreli na mňa. Asi na sekundu som si vymenil pohľad s Holly, ale prešiel som okolo nej a sadol si vedľa Adama.

Hrýzlo ma svedomie, keď som videl, ako si Holly sadá na prázdne miesto, sama a bez slova. Ale vedel som, že sa chcela na niečo opýtať. Podľa toho, ako na mňa všetci zízali, to musela byť pekná scéna.

„Čo to bolo za decko, za ktorým si sa rozbehol?“ spýtal sa Adam.

Musel som odvrátiť zrak. „Nič... len sa na niekoho veľmi podobá. Falošný poplach. Nestojí za reč.“

Adam sa naklonil bližšie a po chvíľke ticha znovu prehovoril: ,,Vyzerala ako Courtney, však?“

Vzdychol som si, ale nakoniec som predsa prikývol. „Je to hlúpe. Viem.“

„Nie je to hlúpe. To sa ľuďom bežne stáva.“ Zhlboka sa nadýchol a zašepkal: „Počkaj... snáď si nemyslíš... hmmm... zaujímavá teória, ale je v nej priveľa logických problémov.“

„Zabudni na to,“ povedal som, skôr ako ma stihol zasypať otázkami. „Prosím.“

Nebolo sa o čom baviť. Moja sestra, dvojča, zomrela. Ani po štyroch rokoch som sa z toho ešte nespamätal. Stále ma to mátalo, ona ma mátala. Najmä preto, lebo mi neuveriteľne chýbala.

Keď sme vstávali, aby sme vystúpili z autobusu, Holly na mňa počkala a vošla mi do cesty. „Si v poriadku?“

Zadíval som sa jej do ustarostených očí a potom som pokrčil plecami. „Samozrejme. Prečo?“

Tvár jej stuhla a otočila sa mi chrbtom. „Nič... zabudni na to.“

No super, takže som to úplne pokašlal. Ja debil. Holly by na mňa nikdy nevyletela a nikdy mi to nepovedala, ale ja som vedel, že si to myslí.

Vzal som jej premoknutý ruksak a prehodil si ho cez plece. „Takže... chceš ísť... možno sa vysušiť predtým, ako niekam vyrazíme?“

Zoskočila z posledného schodu na chodník, obrátila sa ku mne a usmiala sa. „Jasné.“

Chytil som jej blonďavý vrkoč do ruky a vyžmýkal z neho vodu. „Myslím, že budeš potrebovať fén.“

Položila mi dlane na tvár, bledomodré oči jej zvážneli. Presne tak ako pred niekoľkými minútami tie Adamove. „Si si istý, že si v poriadku? Čo si...“

„Som len niekedy čudný. To je všetko.“ Nasilu som sa usmial, chytil ju za plecia a otočil ju k vchodu do YMCY, aby sme sa čo najskôr schovali pred dažďom.

Štvrtá kapitola

Piatok 24. októbra 2009, 18.00

Dnes večer so svojím spoločníkom zrealizujeme plán, na ktorom sme už istý čas pracovali: Pokúsime sa ukradnúť moje lekárske záznamy z ordinácie MUDr. Melvina. Adam je presvedčený, že v nich nájdeme niečo, čo nám prezradí, prečo som taká hračka prírody. Ale teraz vážne, naozaj si myslí, že na mojej karte bude označenie „bláznivý cestovateľ v čase“?

Minulý týždeň som sledoval nepravidelný a nevyspytateľný denný režim doktora Melvina. V podstate stále pracuje. Okrem predvčerajška. Dnešný pokus bude zahŕňať skok do minulosti o dva dni (môj súčasný rekord) a veľmi vedecké, dôkladne premyslené konanie.

Adam sa teraz vracia z Massachusettskej technickej univerzity a pravdepodobne si trhá vlasy, aby vopred zostavil všetky vzorce. Ja mám svoju časť hotovú, opísal som svoj cieľ a teraz už len musím pozmeniť večerné plány s Holly. Adamove príchody domov od začiatku školského roka boli vždy na poslednú chvíľu, takže som musel Holly už niekoľkokrát zrušiť. Aj ona je však veľmi zaneprázdnená prednáškami a nejakou tanečnou skupinou. Pravdepodobne jej ešte aj odľahne. Okrem toho stihnem večeru, no kino už nie... Keď píšem o večeri... do riti! Už meškám pätnásť minút...

Ďalšie podrobnosti neskôr.

29. októbra 2009, 21.30

No dobre, Holly možno zmenu v pláne neprijala tak dobre, ako som očakával.

„Prestaň, Holly, otvor tie dvere.“

Okolo mňa prešli dve rozosmiate dievčatá v županoch.

Otočil som sa k Lýdii. „Nechce ťa vidieť,“ povedala. „To je dôvod, prečo som sa vykašlala na mužov. A už takmer mesiac presviedčam Holly, aby urobila to isté.“

Premohol som obrovské nutkanie rozkričať sa na večne nahnevanú Hollinu spolubývajúcu. Stála pred dverami s roztiahnutými rukami, blokovala ma. Ako keby som ich chcel vykopnúť, či čo. „Lýdia, nemáš náhodou schôdzku s bláznivými feministkami, na ktorej by si nemala chýbať?“

Spoza dvier sa ozvala hudba.

„Si veľmi zlatý, Jackson. Ale aj tak ti nepožičiam svoje kľúče.“

Búchal som si hlavu o stenu hneď vedľa dverí. „Prosím ťa, pusť ma dnu.“

„Neodpusti mu. Vybabral s tebou. Robí to stále,“ zakričala Lýdia.

O.K., vyzerá to tak, že túto babu naozaj zaškrtím.

Za nami sa roztvorili dvere a objavilo sa v nich dievča s hrubou knihou v ruke. „Jackson, je mi to naozaj ľúto, ale musím sa učiť. A Lýdia, prosím ťa, buď ticho. Nikoho nezaujímajú tvoje podráždené výlevy proti chlapom.“

Hudba vychádzajúca z Hollinej izby zosilnela. Obrátil som sa k Lýdii a snažil sa prekričať ten hluk. „Dám ti sto dolárov, ak mi dáš svoj kľúč a nevrátiš sa celú noc.“

Očakával som, že na mňa spustí prednášku o porušovaní internátnych pravidiel alebo nejakú inú hlúposť o ženách, ktoré sa v živote vzdávajú akéhosi metaforického „kľúča“.

Na moje prekvapenie zodvihla tmavé obočie a povedala: „Daj mi dvesto.“

Otvoril som peňaženku, vytiahol kreditku a vložil jej ju do dlane. „Zober si toto.“

Hodila mi kľúč k nohám a vykročila do haly. Uľahčene som si vydýchol.

„Ďakujem,“ povedalo dievča za mojím chrbtom.

Zdvihol som kľúč zo zeme a priložil ho ku kľúčovej dierke. „Hol, prosím ťa, rozprávaj sa so mnou.“

Jedinou odpoveďou bol refrén pesničky od Pink. Pomaly som otvoril – čakal som, že Holly bude stáť za dverami, aby mi vyšklbla kľúč z ruky a vyhodila ma späť na chodbu.

Izbou preletela červená topánka a pristála na stene nad oknom. Vošiel som dnu, zatvoril som dvere a porozhliadol sa okolo seba. Všimol som si, že zo skrine trčia Holline nohy spolu s lemom jej modrého županu.

Nebol som si istý, či počula, že som vošiel do izby. Možné však je aj to, že topánka bola určená mne. Nebolo by to po prvýkrát, že nejaké dievča po mne hodilo topánku, ale pokiaľ ide o Holly, tá je celkom z iného cesta.

Keď som prechádzal cez izbu, aby som stíšil hudbu, musel som sa vyhnúť hnedým sandálom. Len čo hudba stíchla, Holly sa prestala prehrabávať vo svojej skrýši, vyliezla zo skrine a postavila sa rovno predo mňa.

„Mám dobré správy,“ povedal som a pokúsil som sa o úsmev, ale ten neodzrkadľoval moju náladu. „Lýdia bola ochotná za patričnú sumu zatvoriť svoje feministické ústa. Vráti sa až zajtra.“

„To fakt? Ty si podplatil moju spolubývajúcu, aby odišla?“

V jej tvári nebol ani náznak veselosti. V žalúdku sa mi vytvorila hrča.

„Povedz mi, čo sa deje. Čo som vyviedol?“ Tými slovami som pripustil, že si uvedomujem, že nejde iba o zrušené kino. To bolo odo mňa veľmi hlúpe. Natiahol som k nej ruku, ale ona mala ruky aj naďalej prekrížené na hrudi.

„Večne predo mnou niečo tajíš, vláčite sa s Adamom ako malé deti.“

„Ty žiarliš? Viem, že sa najprv kamarátil s tebou, ale možno by sme mohli vypracovať nejaký harmonogram.“ Zle. Veľmi zle. Najhoršia vec, akú som mohol povedať. Stiahol som sa a čakal, že sa na mňa rozkričí, alebo schmatne ďalšiu topánku a hodí ju po mne.

No obrátila sa mi chrbtom, prešla k písaciemu stolu, prehŕňala sa v kope papierov. „V poriadku. Máš pravdu. To nie je veľký problém.“

Do jej hlasu by sa už nevošla ani jediná kvapka sarkazmu. A to ma zasiahlo ako závan ľadového vzduchu. Prstami som si prebehol po vlasoch a hľadal vhodné slová. Hlavou mi preblesklo, či by nebolo lepšie hneď ujsť. Namiesto toho som sa rozhodol zmeniť tému. „Stratila... si niečo? Že si sa prehrabávala v skrini?“

„Áno. Jednu z mojich pamäťových kariet.“ Hodila na stôl knihu, ešte stále mi bola otočená chrbtom. „Teraz sa fakt musím učiť, okej?“

Pozbieral som zo zeme topánky a uložil späť do skrine. „No... možno by som ti mohol pomôcť...“

„Nie,“ povedala rýchlo a zapla monitor na počítači. Zhlboka vydýchla a zvesila plecia. „Vážne, Jackson, choď preč, aby som mohla pracovať. Prosím.“

Sarkazmus sa jej vytratil z hlasu, zmenil sa na vyčerpaný a jemne podráždený tón. Ponúkala mi ľahké východisko z tejto hádky, no zmocnila sa ma zvedavosť a opäť som otvoril ústa. „Hol, prečo si taká vytočená?“

Slabo pokrútila hlavou. „Nie som... na teba nahnevaná.“

Frustrovane som si vzdychol. „Tak teda...?“

Čo odo mňa očakávaš? Chystal som sa to spýtať, lebo som naozaj nemal potuchy. Ale keď som zbadal kvapku, ktorá pred ňou dopadla na papier, slová sa mi zasekli na jazyku. Podišiel som k nej a ona sa otočila. Pozrela na mňa zaslzenými očami, potom si oprela hlavu o moju hruď, ukryla si tvár. „Nikdy mi nič nepovieš... Je to... je to, akoby si mal aj druhý, úplne iný život, v ktorom pre mňa nie je miesto.“

Jej rozochvený uplakaný hlas ma zasiahol oveľa hlbšie, ako som očakával. Mal som utiecť, kým bola ešte šanca. Objal som ju a pevne pritiahol k sebe. „Nechcel som ťa odstrčiť... Prepáč.“

Holly sa vymanila z môjho objatia, hodila sa na posteľ, jej plavé vlasy sa rozprestreli okolo nej. Hlasne si povzdychla. „Neznášam sa za to, že sa nedokážem na teba hnevať.“

Ani som si neuvedomoval, že zatajujem dych, kým som nevydýchol. Ľahol som si vedľa nej a pritisol tvár k jej krku. „Veď si povedala, že sa na mňa nehneváš.“

Pretrela si oči a povedala: „Bola som nahnevaná. Minulý čas.“

„Znamená to, že by sme mohli mať sex na udobrenie?“

Trošku sa usmiala, ale hneď zovrela pery do úzkej čiarky. „Len ak mi sľúbiš, že už predo mnou nebudeš mať tajnosti... nikdy viac.“

To nejde. Ani náhodou.

Sadla si a ja som ju pohladkal prstami po chrbte. „Poddáš sa, tak či tak.“

Otočila sa a nadvihla obočie. „Skúsme.“

„Dobre, dobre, sľubujem.“

„Klamár.“ Zasmiala sa, vyzliekla mi košeľu a hodila ju smerom k lampe. „S Lýdiou sa zajtra nebude dať vydržať.“

Pritiahol som si ju k sebe a rozviazal uzol na jej župane. „Prinajmenšom je o dvesto dolárov bohatšia, takže nemá dôvod byť nepríjemná. A kedy sa vlastne správa milo?“

„Nikdy. Ale vďaka za večer bez feministických prednášok.“

Naklonil som sa k nej a zašepkal: „Ber to ako darček.“

Vyzliekla si župan. „Dostanem ešte niečo?“

„Napríklad nové auto?“ spýtal som sa.

„Nie.“

„Kilo tej nehorázne drahej čokolády bez mlieka?“

Pobozkala ma na krk. „Ty veľmi dobre vieš, čo chcem.“

Nahlas som vzdychol. „Ani náhodou.“

„Prosím.”

„Robíš zo mňa totálneho magora. Ba čo viac – babu.“ Spravil som chybu, že som k nej otočil hlavu, lebo som zbadal slzu, ktorá sa jej ešte stále leskla na líci, a hneď som zmäkol. „Ak to niekomu prezradíš, neželaj si ma, rozumieš?“

Naznačila, že si zamyká pery a pritúlila sa ku mne. „Myslíš, že by si to teraz zvládol aj s britským prízvukom?“

Zasmial som sa a pobozkal ju na čelo. „Pokúsim sa.“ Adam a moje zdravotné záznamy počkajú.

„Fajn, tak spusť.“

Prevrátil som oči a zhlboka sa nadýchol. „Boli to tie najlepšie časy, boli to tie najhoršie časy. Bol to čas múdrosti. Bol to čas hlúposti...“

Môj učiteľ angličtiny v deviatom ročníku nás vždy nútil pred tabuľou recitovať Dickensa. Neznášal som to. Pred Holly mi to nevadilo, ale nikdy som jej to nepovedal.

„Myslíš, že urobil dobre?“ spýtala sa ma Holly, keď som odrecitoval niekoľko úvodných strán.

„Myslíš Sydney? Že si nechal sťať hlavu, aby žena, ktorú miloval, mohla byť s iným mužom?“

Holly sa zasmiala a perami ma pošteklila na hrudi. „Áno.“

„Nie, myslím, že bol cvok.“ Pobozkal som jej kútik úst a ona sa na mňa usmiala.

„Klameš.“

Pritiahol som si ju bližšie a opäť pobozkal. Ukončil som tak rozhovor, ktorý by nevyhnutne odhalil viac tajomstiev, ako som bol ochotný prezradiť.

„Tými topánkami, ktoré si pred chvíľou hádzala, si na nikoho nemierila, pravda?“ spýtal som sa medzi bozkami.

Sklonila sa nado mnou, jej dlhé vlasy vytvorili okolo nás žltý závoj. „Ani som nevedela, že si v izbe.“

„Dobre, v poriadku, lebo tie červené lodičky majú riadne špicatý opätok. Mohla by si ním niekoho pripraviť o oko.“

Srdečne sa zasmiala, potom ma pobozkala a zašepkala mi do ucha: „Odložím si ich pre svojich ďalších frajerov.“

Na druhý deň ráno som sa zobudil zavčasu, Hollin hlasný budík mi bzučal rovno do ucha. Na nose ma šteklili jej plavé vlasy a hustý pramienok skončil v mojich ústach. Päsťou buchla po budíku a zamrmlala: „Nastavila som ho tak, aby si nezmeškal labáky o ôsmej.“

„Dnes ich môžem vynechať.“ Odhrnul som si jej vlasy z tváre a pobozkal som ju na šiju. „Pospime si ešte.“

Pritiahla si moju ruku a ovinula pevnejšie okolo pása, potom zašepkala niečo takmer nezrozumiteľné, ale znelo to ako: „Povedz mi nejaké tajomstvo“.

To bola jej obľúbená hra. Zvyčajne som odpovedal nejakou náhodnou hlúpou poznámkou, ako napríklad „Bol som zaľúbený do Hilary Duffovej.“ Ale po včerajšej hádke si Holly zaslúžila niečo lepšie.

Priložil som si pery na jej ucho a zašepkal som: „Som do teba blázon.“

Jasne som počul jej smiech a vzápätí sme obaja opäť zaspali.

Oči som otvoril až o dve hodiny neskôr. Tentoraz ma prebudilo naliehavé klopanie na dvere. Načiahol som sa za džínsami, prevliekol si cez hlavu košeľu a jemne som zatriasol s Holly. „Myslím, že sa Lýdia vrátila.“

Povzdychla si, zdvihla zo zeme župan a potom otvorila dvere. Stáli tam dvaja muži. Odsotili ju a vošli do izby.

„Čo...?“ povedala Holly, pevnejšie stiahla svoj župan a pritisla si jeho golier k telu.

Jeden z mužov, ten nižší, s ryšavými vlasmi, zabuchol dvere. „To je on,“ povedal svojmu spoločníkovi.

„Čo sa deje?“ spýtal som sa. Nižší muž sa pozeral priamo na mňa. „Si syn Kevina Meyera?“

Zrýchlil sa mi tep. Niečo sa stalo... kedy som videl otca naposledy...? Pred dvoma dňami, rozpamätal som sa. Odchádzal do zahraničia.

„Je otec... v poriadku?“

Holly zadržala dych, podišla ku mne bližšie a stisla mi ruku. Vedel som si predstaviť teórie, ktoré sa jej preháňali hlavou: firemné lietadlo padlo niekde v horách a jediný syn generálneho riaditeľa zostal sám, bez akýchkoľvek príbuzných. Po chrbte mi stekal pot.

Vyšší z mužov si z kabáta vybral odznak, ale odložil ho príliš rýchlo na to, aby som ho stihol prečítať. „Musíš ísť s nami.“

Policajti... žeby FBI? Investigatívni novinári? Alebo farmaceutickú spoločnosť môjho otca obvinili z prania špinavých peňazí či iného škandálu? Otec a jeho skupina obchodných poradcov mi nespočetne ráz zdôrazňovali, že novinári v honbe za sólokaprom sú schopní takmer čohokoľvek. A to, ako rýchlo mi ten chlap ukázal odznak, aby som nevidel, čo bolo na ňom napísané...

Potriasol som hlavou. „Nikam nepôjdem.“

„Jackson, možno by si mal... “ začala Holly.

Zodvihol som ruku, aby som ju umlčal a opäť uprel zrak na mužov. „Z ktorého plátku ste?“

Muži si vymenili pohľady, ten vyšší pokrčil plecami a neurčito povedal: „Myslíš noviny?“

Zdvihol som ruku a ukázal na dvere. „Vypadnite. Obaja.“

Holly pomaly ustúpila za mňa, ale ani na chvíľu sa neobrátila k votrelcom chrbtom.

Kútikom oka som videl, ako Holly pomaly cúva k svojmu šatníku, aby odtiaľ niečo vybrala. Mobil? Sprej do očí?

„Si momentálne v kontakte s nejakou vládnou agentúrou?“ spýtal sa ten nižší. „Obrátili sa na teba kvôli nejakým informáciám?“

Tí chlapi mi už fakt liezli nanervy. Rýchlo som prebehol pohľadom po izbe, hľadal som vhodnú zbraň a pomaly sa načiahol za vysokou stojacou lampou.

Prv než som stihol niečo povedať, jedna z Holliných topánok preletela cez izbu a zasiahla nižšieho muža do tváre. Otočil hlavu smerom k nej. Zreteľne som videl červený odtlačok podpätku nad jeho okom. Cítil som, že sa mi do tváre hrnie krv a srdce mi vystrašene bilo, div nevyskočilo z hrude. Napodobnil som Carlosa Beltrána na odpalisku. Sklené tienidlo lampy zasiahlo ryšavého chlapa rovno na mieste, kde pred chvíľkou pristála Hollina topánka. Padol dozadu a narazil do dverí. Črepina mu rozsekla kožu kúsok nad ľavým okom.

Prikrčil sa a s roztiahnutými rukami sa mi vrhol k nohám. Z ničoho nič ma podrazil a tvárou som dopadol na dlaždičkovú podlahu.

Druhý muž prekročil naše spletené telá a zamieril rovno k Holly, ktorá pred ním ustupovala s pravou rukou za chrbtom.

„Spolupracuj a nič sa ti nestane,“ povedal jej muž, keď už bol celkom blízko nej.

Nestihol ani dokončiť vetu, keď zdvihla pravú ruku. Zvierala v nej očný sprej, stisla ho – mierila naozaj dobre. „Vypadnite z mojej izby!“

„Do riti!“ zvrieskol muž, predklonil sa a začal si šúchať oči.

Holly odskočila a bežala k dverám. Nízky muž a ja sme sa snažili postaviť na nohy. Využil som príležitosť, keď chlapíka vyviedol z rovnováhy krik jeho spoločníka, a nasledoval som Holly k dverám.

Za chrbtom som začul: „Stojte! Nehýbte sa!“

Zvrtol som sa včas na to, aby som videl, ako nižší muž vyťahuje z rozopnutej bundy poloautomatickú zbraň. Mieril mi ňou priamo na hlavu, aj keď videl iba na jedno oko – to druhé mu zalievala krv z reznej rany.

Nadýchol som sa, vedel som, že som v koncoch. Dostali ma. Holly znehybnela s rukou na kľučke, chrbtom sa opierala o dvere.

Vysoký muž zdvihol ruku a druhú si priložil na oči. „Nie... ešte nie. Len ak skočí.“

Kam by som mal skákať? Teraz mi už srdce bilo ako divé. Nemôžu vedieť o... či predsa?

O krok som cúvol, ale potkol som sa o lampu, ktorá teraz ležala na zemi a cítil som, že sa mi niečo omotalo okolo členka. A nohy ma zradili po druhý raz.

V ušiach mi zadunel výstrel. Nasledoval Hollin výkrik. Potom akoby sa všetko zastavilo – moje srdce, dych... čas.

Holly klesla na zem a ja som chcel vykríknuť, kľaknúť si vedľa nej, ale o sekundu, keď jej cez župan začala presakovať krv, som skočil. Tentoraz som to nedokázal kontrolovať.

Ale ešte skôr ako všetko stmavlo, zbadal som, ako sa Hollina hruď zdvihla a potom hneď klesla. Žila, a ja som ju tam nechal.

Piata kapitola

Vypľul som niečo ako slamu a uvedomil som si, že ležím na tráve tvárou dole. Niekde. Niekedy. Srdce mi hlasno bilo. Ani som sa necítil ako po skoku.

Slnko mi pražilo na chrbát. Nemal by som cítiť teplo až tak veľmi. Bolo to iné ako bežný skok. Niečo bolo iné.

Určite to bol sen... alebo som si udrel hlavu. Je možné, že som sa s Holly vôbec nepohádal? Žeby sa vôbec nič nestalo? Pri pomyslení na jej telo nehybne ležiace na dlážke sa mi prevrátil žalúdok.

Zodvihol som sa z trávy, ale o niečo som sa potkol a skončil znovu na zemi. Spadol som rovno na tvár. Pocítil som obrovskú bolesť. Podľa toho, ako veľmi to bolelo, som bol jednoznačne na svojej domovskej základni. Moja čierna taška mi ležala pri nohách. Zrejme som si ju vzal so sebou.

Zaostril som a uvedomil som si, že som v Central Parku. Kúsok od môjho domu. Nohy som mal ako z olova, s námahou som sa dovliekol k chodníku. Vytiahol som z vrecka mobil, stisol som ho, aby som videl, koľko je hodín. Bol úplne vybitý. Niekoľkokrát som ním buchol po stehne, potom som to vzdal a spýtal sa okoloidúcej ženy. „Viete mi povedať, prosím, koľko je hodín?“

„Niečo po šiestej,“ odvetila žena a odbehla.

Bolesť, ktorá mi prechádzala telom, bola taká intenzívna, že som musel zastať a sadnúť si na lavičku.

„Si v poriadku?“ spýtal sa ma starý muž, ktorý sedel vedľa mňa.

„Áno, ďakujem,“ povedal som a zaklonil som hlavu. Musel som si na chvíľu oddýchnuť. Keď som zatváral oči, všimol som si noviny starého pána a vyskočil som, keď som si prečítal dátum.

9. september 2007

Čo sa to tu, dočerta, deje?

„To sú... hm, dnešné noviny?“ spýtal som sa.

„Áno, pane,“ povedal muž a začal si popiskovať.

Nie. To nemôže byť pravda. Je to len nejaký blázon, ktorý si číta dva roky staré noviny. Niekoľko minút som na ne uprene hľadel. Na dátum v hornom rohu prvej strany dopadla veľká dažďová kvapka. Obaja sme sa zadívali na oblohu a uvideli sme na nej veľké čierne oblaky. Muž si poskladal noviny a vstal.

„V novinách o daždi na dnes nič nepíšu,“ poznamenal a odišiel.

Podľa tých novín som sa ocitol o dva roky v minulosti. Nuž... pre mňa to bola v každom prípade minulosť.

Keď sa ešte viac rozpršalo, rozbehol som sa po chodníku. Zbadal som policajta, ako stojí pod stromom a zamieril som k nemu. Vôbec mi neprekážalo, že premoknem až do nitky.

„Prepáčte, pán policajt. Mohli by ste mi povedať, koľkého je dnes?“

„Deviateho,“ zamrmlal, ani na mňa nepozrel.

„Septembra?“

Zachechtal sa. „Pravdaže.“

„Rok 2009, však?“

Prevrátil oči a prešiel popri mne. „Prekliate decká! 2009?“

Panika, ktorá sa ma po jeho slovách zmocnila, pôsobila ako kofeín vstreknutý priamo do žily. Spodkom košele som si vytrel dážď z očí a hľadal som niekoho tretieho.

Henry, vrátnik z nášho domu, by mi vyhovoval, ale čo ak sa moje druhé ja potuluje niekde nablízku? Nemôžem riskovať. Vybral som sa opačným smerom od domu, do kaviarne.

Kvapky dažďa boli studené ako ľad, a keď som otváral dvere do Starbucksu, drkotali mi zuby. Dievča pri pokladni sa postavilo a usmialo. „Dávno som ťa nevidela.“

Prebehol som očami po prázdnych stoloch, hľadal som na nich nejaký výtlačok Times.

„Hm... áno. Mal som toho veľa. Vieš... škola.“

Zasmiala sa a ja som sa obrátil, aby som si ju obzrel. Zdala sa mi povedomá, ale mohlo to byť aj kvôli tej uniforme. „Ale no, celé leto si sa potuloval po Európe.“

Naozaj? „Nuž, bol to len týždeň v Nemecku.“

Začala vybavovať objednávku, hoci som nikoho nevidel. Nikto za mnou nestál. „A čo zvyšok leta?“

„Veľa som pracoval,“ snažil som sa prekričať hukot stroja na mlieko.

„Pracoval?“ potriasla hlavou a vtom sa uprostred miešania zarazila. „Počkaj, nevravel si, že až do decembra budeš v Španielsku?“

„No... plány sa zmenili a...“

„Prečo som ťa teda minulý týždeň nevidela v škole? Tvoju skrinku dali nejakému prvákovi.“ Posunula šálku po pulte.

Nedokázal som sa vôbec pohnúť. Zízal som na šálku na čiernom mramorovom povrchu, až kým som si nevyskladal všetky čriepky do celkového obrazu. Skrinka znamená... strednú školu. Európa... posledný ročník... prvý semester v Španielsku, posledný ročník.

Posledný ročník... to je rok 2007.

„Ako je to, dočerta, možné?“ zamrmlal som si sám pre seba.

Zatiaľ sa mi nepodarilo skočiť ani o tri dni, a odrazu som bol dva roky v minulosti? Na čele sa mi objavili kvapky potu. A to dievča som naozaj poznal. Patrila k hŕstke štipendijných študentov na Loyolskej akadémii.

Loyolská akadémia, to znamená... moja stredná škola. Kde som maturoval. V roku 2008.

Čo sa podľa všetkého ešte nestalo.

„Jackson? Si v poriadku?“ spýtalo sa dievča.

Vedelo moje meno. Poznalo moju tvár. Chodil som sem každý deň – počas strednej školy – a platil som kreditkou. Bolo na nej moje meno. Och, áno. To dávalo zmysel. Všetko ostatné nie. Alebo aj dávalo, ale nemalo by. Ako devätnásťročný som sa nemal ocitnúť v čase, keď som mal iba sedemnásť.

Musel som sa oprieť o pult, aby som neodpadol. Ako som sa sem, dočerta, dostal? „Prepáč, musím ísť... chcel som ťa len pozdraviť.“

S námahou som sa dostal cez dvere, oprel som sa o ne a lapal po dychu. Bol už vôbec rok 2009? Nikdy som sa počas svojich ciest v čase necítil takýto dezorientovaný. Pravdu povediac, tento skok v čase som momentálne cítil celkom reálne, ako čas, ktorý som opustil. Počnúc bolesťami, studenými kvapkami dažďa, až po slabosť v mojich nohách a srdci.

Ak sa pokúsim jednoducho vrátiť, možno to ešte napravím. V mysli sa mi vynárali obrazy – vystrašená Holly, krvácajúca Holly, Holly padajúca na zem... Holly, ako ešte dýcha.

Ale ako dlho? Bola to moja vina. Všetko je moja vina.

Zatvoril som oči a potlačil slzy. Jediné, čo som mohol spraviť, aby som sa vysporiadal s rastúcou panikou, bolo pokúsiť sa dostať späť.

Späť do 30. októbra 2009. Ten sa oficiálne stal najhorším dňom môjho života. Chrbtom som sa opieral o dvere, dážď mi šľahal do tváre. Zatvoril som oči a sústreďoval som sa na rok 2009.

Výborne, pocítil som ten známy pocit rozdvojenia a na okamih som sa prestal sústreďovať. Ale bolo už príliš neskoro. Už som sa rútil do neznáma.

Šiesta kapitola

Ešte vždy som mal zatvorené oči, keď som pocítil vôňu čerešňového dreva a leštidla na nábytok s citrónovou vôňou. Žiadny dážď. Žiadna vrava. Ani nákladiaky, ktoré by mi prešli cez nohy. Nakoniec som otvoril oči a okamžite som spoznal to miesto.

Kancelária môjho otca.

Cez čisté okná, ktorými bola presklená veľká rohová kancelária, som videl premávku na Piatej avenue. Bolo buď ráno, alebo večer. Alebo by to mohol byť aj víkend. Adam ma zakaždým varoval pred nedostatočnou orientáciou pri skoku v čase.

„Ktovie, kde v pekle raz skončíš?“ hovorieval.

Odohnal som tieto myšlienky a pripomenul som si ďalšiu dôležitú úlohu: zistiť aktuálny dátum a čas. Takže som prešiel k počítaču a zapol monitor. Bol zamknutý, prístup bol povolený až po naskenovaní odtlačkov prstov.

Na malom displeji telefónu vedľa klávesnice svietili akési čísla. Nahol som sa bližšie, aby som si ich prečítal, ale vtom som začul bzučanie za dverami. Bolo to ako zvuk bezpečnostných zariadení v garáži alebo niekde inde. Nepamätal som si, že vstup do otcovej kancelárie bol na prístupový kód. Zabezpečená bola predsa celá budova.

Jedine, že by to bola budúcnosť? Čo ak som zašiel za 30. október 2009?

Nemal som čas uvažovať nad poslednou otázkou, lebo som si uvedomil, že ak sa o chvíľu roztvoria dvere a vojde cez ne môj otec alebo niekto iný, zrejme ich bude šokovať moja nečakaná prítomnosť. V tento deň. V tomto roku. Nech už to bol ktorýkoľvek rok.

Skryl som sa do skrine, naľavo od stola, presne v okamihu, keď sa otvorili dvere. V izbe sa ozývali kroky a pred tvárou sa mi mihla niečia ruka. Pritisol som sa o bok skrine, zadržal dych a sledoval, ako si otec vešia svoj dlhý zimník.

Prvá indícia: Vonku je zima.

Niekoľko mesiacov môžem jednoznačne vylúčiť. Dvere skrine sa hlasno zavreli, ale nie úplne. Medzierkou sa predieral slabý slnečný lúč a ja som videl, ako sa otec prehrabáva vo veciach na stole.

V tichu kancelárie sa ozvalo hlasné bzučanie. Skoro som dostal infarkt, zľakol som sa, a v prvej chvíli mi napadlo, že o mne musí niekto vedieť.

„Áno?“ povedal otec.

Telefón. Uf.

„Všetko prebehlo podľa plánu,“ z mierne stlmeného reproduktora sa ozval mužský hlas.

„Prosím, podajte kompletnú správu, agent Freeman.“

Agent?

Znelo to, ako keby si muž na druhom konci linky odfúkol. Potom otec vyštekol: „Hneď!“

„V poriadku, v poriadku, prepáčte. Obidva subjekty, chlapec aj dievča, sa na určené miesto dostavili včas a v poriadku.“

„Mám pocit, že nerozumiete výrazu kompletná správa, agent Freeman. Mám vám strhnúť body z vašej výcvikovej skúšky?“ spýtal sa otec výhražným hlasom.

„V poriadku. Hrom šiel so svojimi bežnými kamarátmi a včas dorazil na skúšku džezovej kapely, ktorá začala dve minúty po siedmej. Subjekt Búrka dorazila na určené miesto presne o sedem päťdesiatosem. Dve minúty pred zvonením. Prišla by aj skôr, ale sa zastavila na horúcu čokoládu.“

Určite hovorí o Courtney a o mne.

O Courtney, ktorá zomrela 15. apríla 2005.

Ale Búrka a Hrom? Sú to kódované mená?

Nemohol som si nič zapisovať. Tu nie. Takže som zatvoril oči, chrbtom som sa silnejšie pritlačil o stenu skrine a prinútil sa niekoľko ráz si zopakovať fakty. Som v období pred rokom 2005. Zdá sa, že nás cestou do školy sledoval nejaký agent a podával o tom hlásenie otcovi.

Áno, pripúšťam, môj otec je vplyvný muž, generálny riaditeľ jednej z najväčších farmaceutických spoločností. Ale aby nás nechával sledovať súkromným očkom, či kýmkoľvek už ten chlap v telefóne bol, sa zdalo trochu prehnané.

Zo zamyslenia ma vytrhol otcov hlas. „Šla sama?“ spýtal sa.

„Áno, pane.“

Počul som, ako sa otec prechádza. „A čo to dievča, ktoré býva o dve poschodia vyššie? Peyton.“

„Počul som, že má vraj chrípku.“

„A prečo ste ma o tom neinformovali? Keby som to vedel, mohol som sa k nej pripojiť...“

„Mám za sebou šesť mesiacov nebezpečnej misie pre CIA – uprostred púšte. Dokážem si poradiť s dvoma dvanásťročnými deckami na ceste do školy.“ Z jeho hlasu bolo cítiť náznak podráždenia.

CIA nás sledovalo do školy? Alebo nejaký bývalý agent CIA, ktorého si otec najal?

Otec si povzdychol. „Ospravedlňujem sa. A ďakujem za správu. Toto je prvý raz, čo ich nesledujem sám. Neuvedomil som si, že odovzdať túto úlohu bude pre mňa také ťažké.“

Čooo?

„Prestaňte sa znepokojovať. Polovica celej CIA je nasadená na túto záležitosť. Tie decká by neboli vo väčšom bezpečí, ani keby ste ich držali v nepriestreľnej bubline.“

„Agent Freeman, nepodceňoval by som nijakú situáciu. Ani odprevádzanie dvoch detí do školy. A pochopili ste moje najdôležitejšie pravidlo?“

„Nikdy nezasahovať, pokiaľ existuje iná možnosť,“ recitoval agent Freeman. „Sledoval som, ako Hrom s niekoľkými kamarátmi hádžu z okna vajcia na auto toho Rusa, a nepovedal som ani slovo.“

Otec sa zachichotal. „To bolo pred dvoma dňami, nie?“

„Áno, pane. Jedenásteho januára.“

Jedenásty január. A ja som mal dvanásť rokov. Nuž... nie ja, ale moje tunajšie ja. Moje druhé ja malo dvanásť rokov. Rýchlo som to zrátal. Vyšlo mi, že je 13. januára 2003.

Dvetisíctri? Bože dobrý!

„Postarám sa o to. Len tak pre zaujímavosť, ten Rus je sviniar, ale jednoznačne neschvaľujem zhadzovanie predmetov z okna z dvadsiateho poschodia. Najmä keď zoberiem do úvahy fakt, že v New Yorku je to zakázané. Teda toto je to, čo potrebujem. Očakávam hlásenie každú hodinu.“

Nepočul som otcove kroky, ani žiaden iný zvuk, ktorý by naznačoval, že sa blíži, ale jedným svižným pohybom sa rozleteli dvere na skrini, na ústach mi pristála jeho ruka a za košeľu ma vytiahol zo skrine.

O chvíľu neskôr ma otec pritlačil o stenu a chytil pod krk. Zaprel sa do mňa celou váhou, takže som nemal žiadnu možnosť na útek.

V skutočnosti som mal obrovskú možnosť na útek – skokom v čase. No nebolo práve ľahké sa na to sústrediť pri pohľade na otcovu hladkú, sebaistú a takmer o sedem rokov mladšiu tvár.

„Si mladší ako tí ostatní,“ povedal chladne. „Ako, dočerta, si sa sem dostal?“

Akí ostatní?

Predlaktím mi ešte stále stískal krk, nevládal som dýchať, nieto ešte mu aj odpovedať. Bol som o sedem rokov starší ako chlapec, s ktorým sa zrejme dnes ráno naraňajkoval. Zdalo sa mi normálne, že ma nespoznáva.

Naďalej sa tváril pokojne, no v očiach sa mu blýskal hnev. Dokonca nenávisť. Po chrbte mi prebehli zimomriavky, keď som videl, akým spôsobom sa na mňa pozerá môj vlastný otec.

„Ako to chceš?“ spýtal sa. „Zbraňou? Jedom? Smrtiacou injekciou?“

Bol som úplne ochromený strachom. Uvoľnil tlak predlaktia na mojom hrdle, ale len preto, aby mi ho stisol prstami.

„Radšej ťa zabijem holými rukami,“ dodal.

Takmer som cítil, ako mi v očiach praskajú žilky. Strácal som vedomie a zorné pole sa mi zúžilo do miniatúrneho okienka, ktoré celkom vypĺňala otcova tvár. Nevedel som, či by ma mohol v priebehu skoku v čase zabiť, či nie, ale strach bol dostatočný dôvod na to, aby som čo najskôr vyskočil z roku 2003. A tak som sa presunul v čase bez jediného slova svojmu otcovi. Mužovi, ktorý by ma jednoznačne dokázal zabiť holými rukami.

Kto, dočerta, vlastne bol?

Siedma kapitola

9. septembra 2007, 6.15

Na tvár mi opäť padal dážď, stekal mi do otvorených úst. Bolo mi zle, na vracanie... čudne. Len pred chvíľou sa ma pokúsil zabiť môj vlastný otec.

Celkom určite. Holými rukami.

Pochopiteľne nevedel, že som to bol ja. A mal agenta CIA, ktorý sledoval moje mladšie ja, aby ochránil môj život. Momentálne bolo toho šialenstva na mňa priveľa. Niekto jemne zaklopal za mojou hlavou a ja som vystrašene vyskočil.

Vtedy som si uvedomil, že sa opieram o dvere do Starbucksu. Zasa.

V roku 2007. Presne tam, odkiaľ som skočil.

Dievčina z kaviarne a z mojej strednej školy zdvihla hlavu a strčila mi niečo pod nos.

„Zabudol si si na pulte mobil,“ povedala.

Zobral som jej ho z ruky a neprítomne sa naň zadíval.

„Je rok 2007, však? Absolventský ročník?“

Panika v mojom hlase bola v totálnom kontraste s ľuďmi, ktorí chodili okolo mňa, prechádzali sa ulicami Manhattanu v nedeľu ráno. Nevedeli, že svet sa obrátil hore nohami? Alebo že sa to celé môže skončiť nejakou katastrofou, ktorá mi navždy zabráni vrátiť sa do budúcnosti?

Samozrejme, že nie. To len môj svet sa obrátil naruby. Nikoho iného.

„Jasné, je rok 2007,“ povedalo mi dievča a čudne sa usmialo.

Myslí si, že som sa zbláznil.