Karavana bratranců

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Svatopluk Hrnčíř

Karavana bratranců – e-kniha

Copyright © Albatros, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Ta klukovská léta v krajině dětství byla tak nádherná, že jsem na ně nemohl zapomenout. A druhý důvod, proč píši pro děti? Nejvděčnější, nejzvídavější čtenáři jsou ti, pro které je zahrada ostrovem a potok veletokem.

Pamatuji si na to.“

Svatopluk Hrnčíř

1.
Pradědečkův klikostroj

„ČLOVĚČE, TO BYLA ŘEKA! Divoká, rvala se s balvany, vztekala se, pstruzi vyskakovali… V životě jsem takovou řeku neviděl.“

„Jak to? Koukal ses na ni.“

Kuba se nasupil:

„Ale jenom ve filmu! Kdyby aspoň řekli, jak se jmenuje. V titulkách je všechno. Herci, maskér, osvětlovači… Ale která řeka tam hraje, to se nedozvíš.“

„Na co by ti to bylo?“ vrtěl hlavou Vráťa. „Určitě je moc daleko.“

„Samozřejmě že je daleko. Kde jinde?“

Dva kluci, sedící na břehu titěrného potoka, se odmlčeli. Menší klidný Vratislav sbíral kamínky a strefoval se do mírného proudu. Chroustovka mu zřejmě stačila. Ale Jakub, který byl odjakživa hrrr, kde ten už byl! Klestil si cestu pralesem, po skalnatém srázu se spouštěl k nezkrotné řece a probíjel se jejím proudem na druhý břeh.

„To by bylo,“ vzdychl, když se od dravého živlu přenesl zpátky k potoku, který tekl Chroustovem. „Ale – k tomu bych potřeboval… Hádej co!“

Vrhač oblázků pokrčil rameny. Znal však Kubu, bude naléhat. Proto nazdařbůh plácl:

„Co já vím – motorku?“

„Kdepak. Prachy, strašně moc peněz.“

Opět neuhodl.

„Už vím,“ vyhrkl, „delší prázdniny.“

„Zase vedle jako jedle,“ posmíval se Jakub.

„Už mě to nebaví,“ mračil se Vráťa. „No, vymáčkni se, co bys potřeboval?“

„Rodiče, jiný rodiče. Naši se mě bojí někam pustit. Copak to neznáš?“

Vratislav pochopitelně kývl.

„Vidíš, jsme na tom stejně. Je vidět, že jsme příbuzní.“

Jakubův bratranec neodpověděl.

„A tak se letos dostanu nanejvýš do Prosíčka,“ povzdechl si Kuba, ale vzápětí svraštil čelo. „Teď mě napadá – proč vy tam nejezdíte?“

„Kam?“

„Do Prosíčka, k pradědečkovi.“

„Ses zbláznil? Copak nějakýho mám?“

„To se ví, když ho mám já. Ostatní bratranci na sjezdu jsou.“

„Na jakém sjezdu?“

„Tahle setkání vymyslel pradědeček. Jednou za tři roky se u něho sejdem. Vždycky v létě, když je u nich pouť. No a před pár dny jsme právě dostali pozvánku. Vy ne?“

Vráťa jen nechápavě poslouchal.

„Pouť je v červenci, na svatou Annu. To bys koukal, co se v Prosíčku sejde příbuzných. Je nás tolik, že spíme ve stodole na seně. Pradědeček má totiž velikánskou chalupu, vypadá jako tvrz.“

„Tak prosím,“ zamumlal Vráťa, „přece jen někam jezdíš.“

„Ale s rodiči, mezi samé strejčky. Víš, co je tam Tesárků?“

„Pradědeček je taky Tesárek?“

„Samozřejmě.“

„Ale my nejsme Tesárkovi.“

„To nevadí, pradědeček měl přece i dcery. Proto se příbuzní jmenují všelijak.“

„Ale Antošovi mezi nimi nejsou.“

„To ne,“ řekl Kuba, ale hned se zarazil. „Vlastně nevím, vůbec se v příbuzenstvu nevyznám.“

„Já taky ne. O pradědečkovi slyším v životě poprvé. A kde je vlastně to Prosíčko?“

Kuba mávl kamsi k severu.

„Skoro v Jizerských horách. Je tam hezky – kopce, lesy, skály. Ale těch tetiček a bráchanců! Já bych radši někam sám, daleko.“

„Mě bys nevzal?“

„Tebe jo,“ kývl Jakub Tesárek, „tebe bych vlastně měl vzít i do Prosíčka. Vážně, měl bys jet. Vždyť seš bratranec.“

„A co naši? Taky by měli jet?“

„Aha,“ zarazil se Kuba, „vidíš, rodiče se nám pořád do všeho pletou.“

„Mamka by nemohla. Však víš, dvojčata dají práci.“

„Pradědeček Kristián by určitě chtěl, abyste přijeli všichni.“

„On se jmenuje Kristián?“ ozval se pobaveně bratranec.

„Jo, jako jeho předkové. Tohle jméno je v našem rodě snad odjakživa, určitě několik století. Nejstarší Tesárek v rodině byl vždycky Kristián. Jeden z nich kdysi vynalezl nový způsob barvení skla. Barvy se krásně třpytily a sklu se říkalo kristiánské. Tesárkové totiž byli skláři. Ale teď už ne, už nejsou ani skláři, ani Kristiáni. Děda je Antonín a táta Václav.“

„A ty seš Kuba,“ zasmál se bratranec Vratislav Antoš.

„Pradědeček Kristián taky něco vynalezl,“ vzpomněl si jeho pravnuk. „Představ si – vyrobil perpetum mobile.“

„Nepovídej, to se nikomu nepodařilo.“

„Jemu ano. Možná ne docela, ale vynález to byl. Počkej, nějak se mu říkalo… Aha – klikostroj.“

„Ted seš vedle jako jedle ty,“ rozhořčil se Vráťa. „Správný perpéťák nemá kliku. Nepotřebuje ji.“

Kuba na okamžik zaváhal, ale vzdát se nechtěl.

„Copak víš, o jakou kliku jde? Nejdřív musíš vynález vidět.“

„To bych moc rád,“ ušklíbl se Vráťa.

„Možný to je, máme ho doma.“

Vráťa Antoš vypoulil oči.

„Fakticky? Proč jsi mi ho nikdy neukázal?“

Jakub zaraženě mlčel. Už dlouho pradědův přístroj neviděl. Kde je? Jak vlastně vypadá? Nedovedl si ho vybavit. Pamatuje se jen, jak se rodina dohadovala, k čemu „mašinka“ je. Táta se na sjezdu prý dědy ptal, ale on jen mávl rukou. Proč?

„Tak co je?“ netrpělivě ho pobízel Vráťa. „Povídej, kde je perpéťák s klikou?“

„Nemůžu si vzpomenout, ale najdu ho,“ ujišťoval bratrance Jakub. „Nejspíš na půdě. Táta o něm bude vědět, on ho totiž, když byl ještě kluk, od pradědečka Kristiána dostal.“

Zdálo se, že Vráťa zapomněl na Chroustovku. Snad ani nevěděl, že v dlani žmoulá oblázek, který už do ní nehodil.

„Kdyby se klikostroj našel,“ řekl přemítavě, „měl by se vzít do Prosíčka, aby…“

Bratranec „hrrr“ ho nenechal domluvit. Vyskočil a křikl:

„To je hotovka! A jedeme tam oba!“

2.
Sjezd Tesárků

DOMA ZA SKLEM PŘÍBORNÍKU byla zastrčena pradědečkova pozvánka.

Přijeďte všichni… pouť bude 26. července… můžete už dřív… nějak se srovnáme… nové seno je pod střechou… žádné kytice, na zahradě toho kvete… hlavně přivezte vnoučata a pravnoučata.

Dole byl poněkud roztřesený podpis – Kristián Tesárek.

Jakub zasunul lístek na původní místo a přitom pohlédl za sklo. Leccos mu tam okamžitě připomnělo Prosíčko. Velkou skleněnou mísu s ornamenty vybrousil pradědeček. Nebo děda? Nemůže však vyloučit ani prapradědu. Zkrátka – jde o výrobek některého Tesárka. Vedle mísy stojí baňatá láhev plná různobarevných korálků, které vyráběly prababička a babička. Jakub je při práci viděl. Roztavené konce barevných skleněných tyčí strkaly do mačkadla a z něho padaly horké korálky s dírkami. Důležitou památkou na sklářské Prosíčko je řada skleniček ze sjezdů. Na každé je vyryté jiné datum a jiný obrázek. Za skleněnými figurkami venkovských muzikantů stojí výrobek, který se malému Kubovi velice líbil. Široká láhev – karafa z průzračného skla. V hrdle vězí zelená zátka a uvnitř láhve na dně sedí stejně zelená žába, pochopitelně ze skla.

Několik výrobků z kraje svých předků má Jakub na poličce ve svém pokojíku. Především sovu z barevného skla, jejíž hlava se dá sundat, takže do dutiny sošky ukládá různé maličkosti. Má tam několik cizích mincí, dvě duhové kuličky a pár cínových figurek. Obdobnou zvířecí sošku, jenomže medvěda, dostal Jakubův bratr Pavel, který je teď na vojně.

Čestné místo na poličce nad psacím stolem zaujímá tajuplná černá koule s bílými, různě velikými bublinami. Kuba ji má ze všech skleněných dárků nejraději. Často se do ní dívá a pomalu jí otáčí. Když je osvětlená, bubliny mění barevné nádechy, jiskří a jakoby ožívají.

Jakub po černé kouli vztáhl ruku, ale hned se napomenul. Musí přece pátrat po vynálezu pradědečka Kristiána. Opustil pokojík a vydal se na půdu. Chodíval tam rád a často. V seně pod okénkem mohl nerušeně číst knížku, z otevřeného vikýře obhlížel značnou část Chroustova a ve dvou truhlách byla spousta zajímavých věcí.

Jednu z nich otevřel. Staré časopisy a učebnice. Pohlednice od nejrůznějších Tesárku, Antošů a dalších příbuzných. Tátovo album známek, vyřazený fotoaparát a odložené hračky. Ne, tady klikostroj nemůže být, obsah téhle truhly dobře zná. Spíš ho najde ve druhé, kde je bývalá mámina paráda a nepotřebné nádobí. Nadzvedl dámský klobouk a prohrábl šatstvo. Nic. Mezi nádobím je zřejmě i nějaký sklářský výrobek z Prosíčka, ale pradědečkův přístroj neviděl. Nepořídil ani ve starodávné almaře s tátovými obleky a rybářským náčiním.

* * *

Když se vrátil dolů, maminka už byla doma. Seděla v „odpočívacím“ křesle a nohy „uběhané za pultem“ měla podložené stoličkou. Její obvyklý čtvrthodinkový odpočinek Kuba okamžitě využil.

„Dědova mašinka?“ zamyslela se paní Tesárková. „Nevím, nerozmontovali jste ji s Pavlem?“

„Já ne, já určitě ne,“ hájil se Kuba. „Ale jestli Pavel, tak mu to nedaruju!“

Ihned se však ovládl. Ještě musí proniknout do záhad příbuzenských vztahů, které máma dokonale ovládá. Mnohem líp než táta, i když je Tesárek od narození, a dokonce se v Prosíčku narodil.

„Jednu věc nechápu,“ potřásl hlavou. „Jak je možné, že Vráťa nezná pradědečka Kristiána?“

„To ti snadno vysvětlím,“ pousmála se maminka. „Tesárkové a Antošové jsou – vlastně byly – dva naprosto cizí rody. A co je spojilo? Jenom moje maličkost. Já byla za svobodna Antošová a Vráťa je syn mého bratra Pepíka. Takže jste bratranci, ale tím veškeré propojení s Tesárky končí. Děda Kristián tedy není a ani nemůže být Vráťovým pradědečkem. Chápeš? Je ti to jasné? Antošové nemají důvod jezdit do Prosíčka. Jedině já, jenom já sama z Antošovy rodiny si tu poctu zasloužím, protože jsem se do slavného Tesárkova rodu přivdala.“

Mámina slova zaznívala sice vzletně, zároveň však pichlavě, ironicky.

„Ale je to bratranec,“ nedal se zviklat Kuba, „do příbuzenstva patří.“

„Do našeho ano, ale do pradědova v Prosíčku? Kdepak!“

„Vždycky píše, aby přijeli všichni příbuzní.“

„To je pravda. Dokonce by mohli přijet, dědečkové by se nezlobili. Ale víš, jak by to u nich vypadalo? Taková manifestace se nesejde ani v Praze na Václaváku. Naštěstí mají lidi rozum.“

„Pradědeček má ale radost, když přijede hodně lidí,“ nedal se Kuba. „Počítá nás, dělá čárky, vyhlašuje rekord…“

„No, letos mu budou čárky chybět. Táta nepojede a já v tom případě taky ne.“

Jakub sebou trhl.

„Co? Cože? Proč?“

„Zeptej se ho. To víš, volejbal! Turnaj v Dřevěnici. Bez Vaška Tesárka by tam nic nefungovalo. Volejbalový svět by se zhroutil!“

Z míry vyvedený Kuba se zatím uklidnil. Jestli táta do Prosíčka nepojede, tak mu vlastně nahrává. Pojede tam on a Vráťa. Pokud se však starostlivá rodičovská dvojice nechá přesvědčit, že oba bratranci už mají dost rozumu. Ale – ještě jsou tu Antošovi. Hrome, další přemlouvání, to bude fuška!

* * *

Jakub si znovu a znovu pročítal pozvánku, a když táta k večeru přišel domů, strčil mu ji přímo pod nos.

„Vždyť já vím,“ zavzdychal Václav Tesárek. „Pořád na to myslím. Ale všechno se tak semlelo… Pochop, na turnaji je každá ruka potřebná. Letos se na něj sjede skoro celý svět.“

„Jenomže Prosíčko je Prosíčko a děda Kristián je děda Kristián,“ zasáhla máma. „Jak mu to vysvětlíš?“

„Dovolenou mám v srpnu. To bychom mohli…“

„Ale to tam už nebudou bratranci,“ namítl Jakub.

„Copak s tím můžu praštit?“ mračil se táta. „Zvlášť letos, když naši kluci na první třídu mají.“

Kuba byl spokojený. Situace se vyvíjí podle očekávání dobře. Snad už může vyrukovat se svým nápadem.

„Víte co,“ řekl rozšafně a podíval se na matku. Její souhlas bude rozhodující. „Pojedu já, budeme mít čárku.“

Táta překvapeně zamžikal a maminka se vyděsila:

„Ty? Sám?“

„Sám ne, s Vráťou. Patří k příbuzným.“

Po chvilce ticha se Václav Tesárek obrátil k manželce.

„Poslyš, to není špatný nápad. Tesárkové z Chroustova budou na sjezdu zastoupení. Vždyť kluci jsou už dost velcí, bylo jim dvanáct. A uvědom si, děda Vráťu nezná, bude rád.“

„Nápad,“ vybuchla paní Tesárková, „ty tomu říkáš nápad! A děda bude rád! To všechno povídáš, abys měl klid!“

„Že by byl na turnaji klid, to bych netvrdil.“

„Chtěl bych se podívat na pouť i na sjezd,“ zaprosil Kuba. „Vráťa taky.“

„A já abych trnula, co se vám stane. Znám tě, do všeho jsi hrrr!“

„Naštěstí Vráťa prrr,“ pousmál se táta. „Bude ho brzdit.“

„Kubíka nikdo neubrzdí.“

„Já si myslím, že trochu samostatnosti kluci potřebujou. No a po turnaji, jestli to půjde, můžeme kluky v Prosíčku vyzvednout.“

„To ne,“ protestoval syn, „domů pojedeme taky sami.“

„Měj rozum, víš jaký je tam spojení? Třikrát se přestupuje.“

„Nebudeme přestupovat,“ Kubovi zaškubalo v koutcích. „Ledaže bychom si prohodili kola. Ale to bych nerad. Jsem zvyklej na svýho Tygra.“

„Na kolech?“ sepjala maminka ruce. „Vyloučeno.“

„Vždyť sami vypravujete, jak jste tam na kolech jezdili.“

„Jezdili! Jenomže to byly silnice prázdný,“ rozčilovala se paní Tesárková. „Ale dneska? Dneska je to sebevražda.“

„Pojedeme po vedlejších cestách,“ namítl syn. „Už jsem se koukal na mapu.“

Prosebně pohlédl na otce, který si rozpačitě mnul bradu. Snad souhlasí. Dokonce se zdá, že má ještě něco na jazyku. A skutečně měl.

„Víš, Lído, něco mě uklidňuje. Vráťa. Je rozumný, usměrní Kubu.“

„Rozumnější je, ale copak si Kuba dá říct? Víme přece, jak se do všeho bez rozmyslu hrne. Ostatně, o tom jsme už mluvili.“

Paní Tesárková rázně odešla do kuchyně a harašila tam s nádobím.

„Zatím jsme toho moc nevybojovali,“ vzdychl otec Tesárek. „Ale třeba se to poddá.“

Jakub ustaraně kývl a rozhovor nasměroval trochu jinam.

„Táto, kde je vlastně pradědečkův klikostroj?“

Užuž se zdálo, že táta neví, o čem je řeč. Asi zase myslel na turnaj, na opravu hřišť, na ubytování hráčů…

„Aha, aha, vynález. Kde by byl? Na půdě v truhle. To je snad jasný.“ Poslední slova však vyslovil prapodivně, jakoby přiškrceně.

„Kdepak, není tam, nikde není, všechno jsem prolezl.“

„Počkej,“ vyskočil táta z křesla, „počkej, o které půdě mluvíš?“

Jakub poněkud přitrouble mlčel.

Otec opět usedl a tiše, snad dokonce zdrceně, řekl:

„Já vím, hledal jsi tady, ale teď mně to v palici docvaklo. Co když – co když klikostroj zůstal tam… V Harantově ulici, v barabizně, ze které jsme utekli?“

Jakub jen užasle civěl. Tohle ho nenapadlo. Ano, před pár lety si postavili domek, protože majitel toho starého prohlásil, že se bude bourat. Zatím sice ještě stojí, ale rozpadá se, čím dál víc se rozpadá.

„Jak – jak se to mohlo stát?“ zajíkal se. „Proč jste tam klikostroj nechali?“

„Já nevím, jestli jsme ho tam nechali,“ rozhodil táta ruce. „Třeba jsme ho sem odstěhovali. Opravdu nevím. Ale najednou mě napadlo… Jestli u nás není, tak kde jinde…“

„Že ho radši Pavel nerozmontoval.“

„V tom fofru při stěhování se mohlo stát leccos. Byl v truhle, na půdě. Říkal jsem si, ještě jednou všechno projdu, poberu, co kde je… Ale Kubr pospíchal, vyhazoval nás, pohádali jsme se… Nakonec jsme radši mávli rukou a pár věcí oželeli. Například samotnou truhlu. No, škoda jí nebylo, skrznaskrz ji prolezli červotoči. Jenom blázen by ji stěhoval do nového domku.“

„Ale co klikostroj?“ zoufal si Jakub. „Opravdu tam mohl zůstat? Co myslíš? Je tam ještě?“

„Sssotva,“ sykl táta. „Kubr vnitřek okamžitě likvidoval. Sice s tím pak přestal… Hm, jak jsem řekl, nemůžu tvrdit, že tam zůstal. Třeba jsme ho přivezli. Nevím. Není v kůlně?“

Kuba se zvedl a pro jistotu se tam šel podívat. Klikostroj v kůlně nebyl. Nebyl ani v garáži, ani v komoře, ani ve sklepě, kam ze zoufalství také vlezl.

3.
Opuštěný dům

OPUŠTĚNÝ DŮM V HARANTOVĚ ULICI se na dva kluky, kteří před ním stanuli, zlověstně šklebil. Dojem úšklebku vzbuzovaly poněkud vyvrácené dveře.

„Tou škvírou se neprotáhnem,“ zašeptal menší kluk se světlýma očima v kulaté tváři.

„S tím jsem ani nepočítal,“ ušklíbl se jeho statnější, tmavovlasý kamarád. „Tady by si nás nějaký žalobníček mohl všimnout. Musíme zadem, přes zahradu.“

První kluk vykročil, ale druhý stále ještě hleděl na ubohý, zchátralý domek. Je to pravda, že v něm před dvěma roky bydleli? Jak je možné, že tak oprýskal a zpustl? Komín se hroutí, tašky padají, z děravého žlabu trčí tráva, a jako kdyby to nestačilo, ještě si tam roste zakrslá břízka. Okna, dříve plná květin, zaslepila špína a pavučiny, některá jsou dokonce vytlučená.

„Tak co je?“ pobídl Vráťa zamyšleného bratrance. „Budeš tu trčet do večera? Může přijít Kubr…“

„Proč bych se nemohl kouknout na svůj rodný dům?“ hájil se Jakub. „No, vlastně jsem se v něm nenarodil, ale pár let jsme tady bydleli.“

Když se bratranci od domu číslo 84 konečně odpoutali, zamířili do úzké uličky, kterou lemovaly zarostlé zahrady.

„Nevíš, jestli měl pradědeček vynález patentovaný?“ zeptal se Vráťa.

„Nevím, žádný papír jsem neviděl.“

„Jestli nebyl, Kubr si ho může nechat patentovat na sebe a žádný Tesárek nic nezmůže.“

„Nestraš,“ zavrčel Jakub a po několika krocích se zastavil. „Tady je Kubrova zahrada. Pár tyček chybí a odnikud sem není vidět. Lezeme.“

Po pozemku se starými ovocnými stromy a planě rostoucím křovím se dostali na dobře skrytý dvorek. Zadní dveře domku byly sice zamčené, ale s tím Kuba počítal. Od začátku spoléhal na nezasklené sklepní okénko, a to ho nezklamalo.

„Vidíš,“ ušklíbl se spokojeně bývalý obyvatel zchátralého stavení, „všechno klape. Znám to tady jako svý boty.“

„Pro jistotu si dolů posviť,“ radil opatrný Vráťa. „Co když tam Kubr něco nalíčil?“

„Nic tam není, lezu.“

„Nic? Počkej, seženu prkno. Bude se hodit, až polezeme zpátky.“ První prkno bylo krátké, druhé zpuchřelé.

„Kurník,“ vyhrkl nečekaně Vráťa.

„No a co? Vajíčko tam nenajdeš, slepice jsou fuč!“

„Ale ten žebříček! Co chceš lepšího?“

Žebříčkem bylo prkno pobité příčkami, po kterých se obyvatelkám kurníku dobře lezlo vzhůru. Kluci slepičí „schodiště“ přenesli k okénku a spustili se do sklepa.

„Tohle se ti povedlo,“ připustil Kuba, když lezl dolů. „Žebříček jako na objednávku. Ko, ko, kokodák.“

Sklep byl vlhký, zatuchlý, nepřívětivý. Kluci v přítmí klopýtali o staré cihly, bedničky, plechovky a láhve. Kde se vzalo tolik krámů? divil se Jakub. My jsme je tu přece nenechali.

Schodiště do přízemí i do podkroví bylo zašlé, malba oprýskaná, dveře do prázdných místností zotvírané.

„Tady jsme měli kuchyň, tam obývák,“ ukazoval Jakub a Vráťa přikyvoval: