Horror School –
Šialený profesor

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Horror School – Podivné sestry

Horror School – Zákerný šprt

Charles Gilman

Horror School – Šialený profesor – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Knihu venujem
Samovi.

KAPITOLA
PRVÁ

Okolo Róberta Arthura boli samé cudzie tváre.

Stál pred vchodom do Lovecraftovej základnej školy, pozoroval hemžiacich sa žiakov a obzeral sa dookola, či nezbadá niekoho známeho. Každý sa s niekým rozprával. Žartovali, smiali sa, bláznili sa. Róbert však nijakú povedomú tvár nevidel.

Začiatkom leta sa úradne prerozdelili mestské obvody, čo v praxi znamenalo, že všetci Róbertovi spolužiaci mohli aj naďalej chodiť do Franklinovej základnej školy v severnej časti mesta, len Róbert sa nejakou záhadou od nového školského roku ocitol v Lovecraftovej základnej škole, ktorá sa nachádza v južnej časti mesta.

Mama mu povedala, že sa s tým nedá nič robiť, žreb skrátka padol naňho.

„Bude sa ti tam určite veľmi páčiť,“ sľubovala mu. „Škola stála niekoľko miliónov dolárov. Je úplne nová. Moderná. S bazénom, interaktívnymi tabuľami a množstvom ďalších vymožeností. Nechce sa mi veriť, že si mal také šťastie!“

Róbert však nebol nadšený. Naopak, oveľa radšej by vymenil bazén a interaktívne tabule za možnosť byť teraz so svojimi bývalými spolužiakmi. Trápilo ho mnoho vecí: S kým bude sedieť pri obede? Čo keď bude potrebovať pomoc pri otváraní skrinky v šatni? Vari sem nechodí nikto z jeho bývalej školy?

Veľká digitálna informačná tabuľa umiestnená hneď pri hlavnom vchode hlásala:

MILÍ ŽIACI, VÍTAME VÁS!

DOSTAVTE SA NA ATLETICKÝ ŠTADIÓN

NA SLÁVNOSTNÉ PRESTRIHNUTIE PÁSKY!

Róbert by tam bol rýchlejšie, keby prešiel cez budovu, ale neponáhľal sa. Pomaly obišiel školu a žasol nad tým, ako rýchlo vyrástla.

Pred šiestimi mesiacmi tu bola len zaburinená lúka plná bodliakov a kaluží. Teraz tu stála štvorposchodová novostavba, nechýbali ani tenisové kurty a bejzbalové ihriská a kam až oko dovidelo, zelenal sa upravený trávnik.

Keď Róbert prišiel na štadión, tribúna praskala vo švíkoch: zaplnili ju žiaci, učitelia, rodičia, novinári – každý, kto mal nohy, sa prišiel pozrieť na slávnostné otvorenie školského areálu. Teda všetci okrem Róbertovej mamy, ktorá pracovala ako zdravotná sestra v dunwichskej nemocnici a dnes mala rannú zmenu. Vlastne skoro vždy chodila na rannú zmenu a odchádzala z domu skoro ráno, keď Róbert ešte spal. Takže sa málokedy mohla zúčastniť na otvorení školského roku alebo na školských výletoch pre deti s rodičmi. Róberta to niekedy mrzelo, ale dnes bol celkom rád. Vedel, že sedieť na otvorení školského roku s mamou by bolo ešte trápnejšie, než trčať tu sám. Všetci ostatní žiaci sedeli na tribúne so svojimi kamarátmi. Róbert vyšiel asi do polovice schodov a postavil sa medzi dve skupinky rozosmiatych dievčat. Pokúsil sa o úsmev, ale žiadne z dievčat mu ho neopätovalo.

Slávnostné otvorenie sa medzitým začalo. Najprv starosta mesta poďakoval guvernérovi. Potom vstal guvernér a poďakoval odborovému zväzu učiteľov. Potom vstala skupinka učiteľov a poďakovala združeniu rodičov. Vtedy vstala skupina rodičov a s jasotom zdravili riaditeľku Slaterovú.

Tá nakoniec pristúpila k dlhej zelenej páske a obrovskými nožnicami stuhu prestrihla. A presne v tom okamihu sa obloha zatiahla čiernymi mrakmi a v diaľke zahrmelo.

To je čudné, pomyslel si Róbert. Ešte pred minútou bolo úplne jasno a svietilo slnko. A zrazu to vyzeralo na dážď.

Slávnostný obrad sa našťastie už končil. O veľkolepý záver sa postarala dychová kapela z dunwichskej strednej školy. Jej členovia v slávnostných uniformách pochodovali naprieč trávnikom, trúbky zahučali a bubny zaduneli, ozvali sa tóny národnej hymny.

Róbert sa obzrel cez plece na tribúnu a pohľadom si premeriaval jednotlivé tváre. Odhadol, že je tam určite vyše štyristo žiakov. Mal pocit, že skôr alebo neskôr musí zazrieť niekoho známeho.

A veru aj zazrel.

Nič horšie si nemohol želať.

Nie, to nie!

Róbert sa radšej rýchlo otočil.

Neskoro. Zbadal ho.

„Hej, Róbert! Si to ty? Róbert Arthur?“

Róbert neveril svojej najčernejšej smole. Glenn Torkells? Jediný, koho v tejto škole pozná, bude Glenn Torkells? Surovec, ktorý ho už roky šikanuje?

„Róbert! S tebou sa rozprávam!“

Stopercentne Glenn Torkells.

Róbert sa ho snažil ignorovať. Mama mu vždy vravievala, že keď si takých chlapcov nebude všímať, nakoniec mu dajú pokoj. No určite!

„Viem, že si to ty, Róbert. Mám dobrú pamäť najmä na ksichty.“

Róbert zacítil, že mu zozadu na krk dopadlo niečo slizké. Siahol si tam a odlúpol to: bol to rozžutý gumový červík.

„Otoč sa a pozri sa na mňa.“

Róbert vedel, že Glenn skôr či neskôr dosiahne, čo chce. Vždy to dosiahol. Tak sa teda otočil a schytal ďalšieho gumového červíka rovno do čela.

Glenn sa chichotal ako zmyslov zbavený.

„Haha! Zásah!“

Sedel o dva rady vyššie za Róbertom a bol taký istý ako v starej škole  – len o niečo väčší.

Na sebe mal tú istú kaki bundu a takisto tie svoje umastené džínsy. Svetlé vlasy sa mu stále lepili na čelo, zrejme si ich strihal sám, navyše tupými nožnicami. Glenn bol odjakživa najväčší chalan z triedy, ale cez prázdniny zase trochu zmohutnel – stal sa z neho úplný hromotĺk.

„Čo chceš?“ opýtal sa ho Róbert.

Glenn si hodil do úst gumový cukrík a začal ho žuť.

„Pokutu,“ povedal. „Navaľ.“

Róbert si vzdychol. Glenn od neho vymáhal akýsi povinný poplatok už na konci piatej triedy a potom po celú šiestu triedu. Bola to jednodolárová pokuta, ktorú Róbertovi uložil za rozličné ‚prehrešky‘, že napríklad: zakopol, zakoktal sa alebo mal na sebe podľa neho škaredé nohavice. Glenn si jednostaj vymýšľal takzvané ‚zločiny‘, ktorých sa Róbert dopúšťal.

Róbert sa nenápadne pozrel okolo seba, dúfajúc, že zbadá nejakého učiteľa, ktorý by mohol zakročiť. Na bývalej škole sa mu to nikdy nestalo, ale napadlo mu, že tu to možno bude inak.

Nemal však také šťastie. Všetci sledovali kapelu pochodujúcu po trávniku. Dievčatá, čo sedeli po jeho pravici a ľavici, sa družne rozprávali.

„Tak poďme, Robko Debko,“ otravoval Glenn. „Alebo si myslíš, že si mojím jediným dlžníkom?“

Mama mu ráno dala päť dolárov, aby si niečo kúpil pre seba pri príležitosti prvého dňa v novej škole.

Róbert vybral z vrecka dolár a poslal ho Glennovi. Jeho trýzniteľ zavrtel hlavou a usmial sa. Na zuboch mal prilepené zvyšky rozžutých gumových červíkov.

„Tu na Lovecraftke to budú odteraz dva doláre,“ vysvetlil Glenn. „Nie sme už žiadne béčka.“

KAPITOLA
DRUHÁ

Keď kapela dohrala a odpochodovala z ihriska, riaditeľka Slaterová vyzvala žiakov, aby si našli skrinku v šatni a potom sa odobrali do svojich učební.

Tribúna sa vyľudnila a Róbert zamyslene kľučkoval v dave, aby mal pred Glennom Torkellsom náskok. Všimol si, že sa s ním snaží udržať krok nejaká dievčina.

Že sa naňho pozerá.

Bola malá a chudá, v bielom tričku a džínsoch, a niesla obitý skejtbord. Tmavé vlasy jej siahali po plecia a na zápästiach jej zvonilo množstvo náramkov. Usmiala sa a Róbert si všimol strojček na horných i dolných zuboch.

„Máš červíky vo vlasoch,“ povedala.

„Čože?“

„Červíky. Máš ich vo vlasoch.“

Róbert si tam siahol rukou a striasol ich.

„Ďakujem.“

„Budeš sa musieť brániť.“

„Brániť?“

„Veď vieš pred kým.“

Róbert sa začervenal. Nepoznal nič trápnejšie, ako keď mu nejaká sympatická baba radí, že sa má brániť proti šikanovaniu.

„Sme s Glennom kamaráti,“ vysvetlil jej rýchlo. „To je len taká hlúpa hra, dlhujem mu totiž od včerajška dva doláre.“

„Hovoril o nejakom poplatku.“

„To je práve súčasť tej našej hry.“

Róbertovi bolo jasné, že mu na to neskočí.

„Volám sa Karina,“ predstavila sa. „Karina Ortizová.“

„Róbert Arthur.“

„Viem,“ povedala. „Počula som, ako sa voláš, keď sa ti posmieval.“

„Neposmieval sa mi.“

„Kamaráti si nehádžu rozžuté gumové červíky do vlasov,“ povedala. „Bola som tam. A všetko som videla.“

„No, možno by si sa do toho nabudúce nemala pliesť.“

Róbertovi tie slová vyleteli ráznejšie, než chcel. Karina zodvihla obe ruky v obrannom geste, akoby sa po nej ohnal päsťou.

„Pozri sa, rob, ako myslíš,“ povedala. „Len sa mi zdalo, že potrebuješ kamaráta, to je všetko.“

Položila skejtbord na asfalt, jednou nohou sa odrazila a rýchlo uháňala preč. Bravúrne a ladne sa vyhýbala ostatným.

Róbert si v tom okamihu želal, aby sa jej mohol ospravedlniť a vziať svoje slová späť. Neskoro. Karina sa k nemu zatiaľ ako jediná z tejto školy správala kamarátsky a on ju za to práve odohnal.

Šiel s ostatnými spolužiakmi po schodoch na prvé poschodie, na hlavnú chodbu, ktorá sa razom stala pestrou zmesou farieb, zvukov a prekypovala energiou.

Digitálne informačné tabule tu vystriedali veľké LCD obrazovky, kde si žiaci mohli prečítať správy o nábore do futbalového tímu či o skúške do zboru. Pozdĺž stien sa leskol rad kovových skriniek na šaty – namiesto zastaraných číselníkov s kombináciou čísel však mali digitálny dotykový displej s desiatimi tlačidlami. Ostatní si už do skriniek ukladali batohy a balíčky s obedom.

Róbert zamieril k tej svojej – A 119 – a vyťukal číselný kód, ktorý mu predtým prišiel mejlom. Každé tlačidlo poslušne píplo, keď ho stlačil, a potom sa dvierka na skrinke s tichým pneumatickým zabzučaním otvorili.

Z diaľky začul pišťanie dievčat, ale nevenoval tomu zvláštnu pozornosť. Dievčatá v  šiestom a siedmom ročníku často pištia, i keď na to nemajú nijaký dôvod.

Jeho novú skrinku rozdeľovala kovová polička na dve nerovnaké časti. Spodná bola vyššia, aby si tam mohol na háčik pohodlne zavesiť bundu alebo kabát, hore bola len nízka priehradka s vetraním, kam si bude ukladať tašku s obedom.

Róbert sa pozrel do hornej priehradky a od prekvapenia ani okom nemihol.

Sedela tam veľká biela krysa a rýchlo pohybovala pyskom.

Odkiaľsi sa ozval ďalší babský piskot. A nasledoval ďalší a ďalší. Nejaký učiteľ zakričal: „Vráťte sa!“

Róbert zacítil, že sa mu niečo obtrelo o nohy. Tackavo cúvol, biela krysa vyskočila zo skrinky a pristála mu na prsiach, odrazila sa a skočila cez plece.

„Zložte ju zo mňa!“ zajačal ktosi.

„Tu je ďalšia!“

„Mám ju vo vlasoch!“

Róbertovi okolo nôh pobehovali ďalšie krysy – boli ich desiatky, kľučkovali medzi tým množstvom nôh v teniskách, cerili zuby, pišťali, vrčali a bezhlavo sa hnali po chodbe.

Róbert až doteraz žil celkom pokojný a obyčajný život. Mal rovnaké záujmy a koníčky ako milión iných dvanásťročných chlapcov. Dni trávil v škole, večer si písal úlohy a učil sa alebo sa hral na počítači. Doteraz nezažil nič podobné ako dnešný húf divých krýs.

Napriek tomu zachoval rozvahu, i keď spolužiaci okolo neho splašene pobehovali.

Vedel, že má dve možnosti: môže pišťať a panikáriť ako všetci ostatní, alebo vydržať pár sekúnd bez pohybu a dúfať, že krysy zamieria k najbližšiemu východu.

Stalo sa to druhé. Unikajúci húf krýs dobehol k otvoreným dverám na konci chodby a vybehol na zelený trávnik, kde sa hlodavce rozpŕchli na všetky strany. Žiaci za nimi vyplašene hľadeli.

„To nemôže byť pravda,“ povedal chlapec, ktorý stál vedľa Róberta. „Postavia školu za trilión dolárov a ona je plná krýs? Ako je to možné?“

Dobrá otázka, pomyslel si Róbert.