S Blbounem
za velkým dobrodružstvím

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Renata Petříčková, Michal Vaněček

S Blbounem za velkým dobrodružstvím – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Jak se Jeníček a Mařenka vrátili do pohádkové říše a jak se zatím měl Blboun

Jak přišli k chytré horákyni, u které seděla zelená houba

U Šípkové Růženky, kde houba žebrá o chrousty a nakonec dostane zeleného brouka do hlavy

Jak se Koblížek u horákyně naplnil borůvkovou marmeládou a marně hledal vlka, protože ten se dostal do problémů

O tom, co si přál vlk a jak se udělalo mnoho ovcí a potom i malin

Jak šli po večeři k dvanáctihlavému drakovi, kde princezna uklízela, a jak to tam bylo vlastně prima

Jak šli horákyni odpomoci od hejkala s bolavým zubem a možná narazili na nevěstu pro Blbouna

Jak spatřili blbounku…

O třech podivných chlapících a jak s nimi šli všichni na zámek k netvorovi

Jak princ skutečně přijel a všichni měli plné ruce práce

Jak potkali Otesánka a udělali z něj normálního kluka

Jak se dva mrazíci ztratili a třetí nechal zamrznout rybník málem i se šnekem

Jak potkali zubatou paní s kosou a našli prstýnek lesní víly

Jak došli ke křišťálové studánce a tam bylo temno, zakletá víla a špunt, který vše vyřešil

Jak našli Palečka, který se bál sezobnutí, a dovedli ho domů

Jak je vyděsil loupežník, jenž se ukázal jako zapomnětlivý, a jak mu zařídili obživu

Zpátky k Blběnce, ale ještě to nekončí, protože se objevuje Zlatohřívák s liščím ocasem

Jak našli přejedeného pravého Zlatohříváka a byla svatba a šlo se domů

Jak se tatínek rozstonal

Jak Blboun pořád spal, ale nakonec rád odcestoval

Jak se vydali na ostrov Mauricius

Jak opravili loď a vydali se na moře

Jak ztroskotali u ostrova Mauricius

Přivítání na ostrově Mauricius

Cesta za babičkou kořenářkou

U podivné babičky

Návrat domů a jak všechno dobře dopadlo

Jak se Jeníček a Mařenka vrátili do pohádkové říše a jak se zatím měl Blboun

Bylo to už pár měsíců, co se Jeníček s Mařenkou vrátili z říše pohádek. Kdysi tam prošli čarovným tunelem ve skále a v pohádkách potkali podivného ptáka – Blbouna Nejapného. Ten dobrý brach se jim stal průvodcem říší pohádek. Než se tenkrát vrátili domů, zanechali svého přítele Blbouna ve skleníku. Blboun se totiž rozhodl hlídat skleníky dvanácti měsíčkům, kteří tu pěstovali v zimě jahody a jiné teplomilné ovoce. Jenže po té dlouhé době, když už bylo zase jaro a teplo, si řekli, že jim je po Blbounovi smutno. Stejně tak se jim stýskalo po všech dalších pohádkových bytostech, které poznali při svém prvním putování. Navíc ještě nebyli ve všech dalších pohádkách! Stihli projít jen některé.

Perníkový klíč od tajemné skály, kterou se posledně do pohádky dostali, je už pálil v kapse. A tak jednou, když zase šli s tatínkem do lesa, vzali si klíč s sebou. Mařenka poctivě a tajně schovávala každou neděli kus bábovky pro Blbouna. Blboun bábovku rád. Mařenka ty kousky bábovky sbalila do uzlíčku, a v tu chvíli bylo vše připraveno.

Kouzelný perníkový klíč dostali od perníkové báby. To proto, aby se mohli zase tajemnou skálou v lese vrátit, kdyby jim bylo po pohádkách smutno.

Počkali, až bude tatínek zabrán do práce, a směle vyrazili za dalším dobrodružstvím. Jen se skály klíčem dotkli, rozestoupila se a ukázal se temný tunel vedoucí do pohádky.

Jen se skály klíčem dotkli, rozestoupila se a ukázal se temný tunel vedoucí do pohádky.

Jeníček s Mařenkou proběhli tunelem, a už zase viděli ten známý pohádkový les. Kdepak ale minule nechali svého kamaráda Blbouna Nejapného? Ale přece ve skleníku, kde se staral o pěstování nejrůznějších pohádkových rostlin, ovoce i zeleniny.

Děti nelenily a nejkratší cestou si to namířily k pohádkovému skleníku.

Blboun Nejapný právě četl jakousi knihu. Byla to tlustá kniha a jmenovala se nějak jako Domácí lékař pro ptáky či tak nějak podobně. Blboun se drbal v několika skromných pírkách na hlavě, smutně žvýkal chleba a každou chvíli vzdychl. Právě sklidil meruňky v prvním skleníku, ve druhém se snažil o modré jahody, ale moc mu to nešlo, pokaždé zmrzly a chutnaly jako kostka ledu. Jinak toho ve skleníku neměl moc na práci. Vypleto a zalito bylo a čekalo se jen na broskvové hrušky, které si poručila královna z království za devátým mořem, ale ty teprve budou dozrávat.

Blboun střádal požadavky na to nejpodivnější pohádkové ovoce a staral se o skleník. Když Jeníček s Mařenkou došli na místo, seděl právě ve své skleníkové světničce, četl tu strašlivě tlustou knihu a strašlivě se mu kabonilo čelo. Najednou vyskočil, až mu z toho leknutí vypadla dvě pírka z hlavy a knížka s plácnutím přistála na zemi, kde beznadějně přilepila k podlaze nedojedený krajíc chleba. Na dveře totiž někdo zaklepal takovou silou, až skleníková okna zařinčela.

„Ať ty dveře nerozbiješ, Jeníčku!“ zděsila se Mařenka, když už notně utrmácený Jeníček zaklepal na Blbounovo obydlí. Ten se vzpamatoval z leknutí, pohlédl smutně na spadlá pírka, přičísnul si řídnoucí pernatý porost a rozklepaně došel ke dveřím. Kdo to jen může být? Královna pro ty hrušky má přijít až za měsíc a půl, sotva ty ubohé stromy narouboval.

„Uf… He?“ řekl roztržitě místo pozdravu, když otevřel dveře. Pak zajásal! Nemohl uvěřit tomu, že vidí opět své staré přátele. Konečně ho někdo potěší v jeho smutku a možná pomůže vyřešit i některá jeho trápení.

„Jsem nějaký nešťastný,“ vzdychl a odkopl Domácího lékaře pod postel, aby si náhodou někdo nevšiml, že v něm pořád něco hledá. Poslední noci totiž strávil v šíleném strachu, že co nevidět vyhyne.

„A jakpak to?“ zajímal se Jeníček.

Blboun nakonec přece jen pokynul svým křídlem ke knize na podlaze.

„Vypadá to, že vyhynu,“ povzdechl si smutně, „jsem asi jediný exemplář na světě, a ještě navíc jsem jen v pohádkovém světě. Všude jinde jsem už vyhynul.“

Blboun umlkl a přemýšlel, zda má být na své výjimečné prvenství pyšný.

„To určitě půjde nějak vyřešit…“ zapřemýšlel Jeníček.

„A jak asi?“ pokrčil bezradně křídly Blboun.

Mařenka se ozvala: „No prostě si najdeš nějakou pohlednou blbounku, stejně nejapnou jako ty. A vysedíte spolu malé blbečky.“

„Blbounky!“ šťouchl do Mařenky Jeníček. „Ne blbečky.“

„… malé blbounky vysedíte,“ pravila omluvně Mařenka.

Blboun si nenápadně setřel slzičku, protože představa vysezení potomků, ať už by se jim říkalo jakkoliv, ho mile roztesknila.

„Jenže já vůbec nevím, jestli tady v pohádkách ještě nějaká nejapná krasavice je!“

„Krasavice to zrovna být nemusí,“ ozval se Jeníček, „hlavně aby uměla vařit.“

Mařenka se podívala na Jeníčka tak, že se rozhodl raději mlčet. Potom rozbalila uzlíček a dala Blbounovi ty doma posbírané kousíčky bábovky. Zajásal a to, že byla bábovka občas tvrdá, mu vůbec nevadilo. Kousal a kousal a bylo mu na chviličku krásně.

Jeníček se poté zamyslel a pravil:

„Tak ty sháníš nevěstu, …“ říkal pomalu, „a my jsme s tebou chtěli projít pohádky, do kterých jsme to minule nestihli. Co kdybys s námi prošel ty pohádky, a třeba pro tebe cestou najdeme sličnou nevěstu. Která třeba umí i vařit,“ dodal, pohlédnuv opatrně na Mařenku.

Blboun znatelně ožil a nebylo to jen bábovkou v břichu.

„To by šlo,“ zajásal, „stejně už mne to hlídání skleníku unavuje.“

A tak nakonec slovo dalo slovo. Blboun si řekl, že zdravé povětří mu udělá dobře nejen na hlavu uvnitř, ale i na hlavu zvenčí. Přišoupl nohou pod postel k Domácímu lékaři i ta poslední dvě pírka spadlá z hlavy a sbalil si do batůžku pět sušených švestek. Ty dlouhé časy ve skleníku už mu přestaly dělat dobře.

Jak přišli k chytré horákyni, u které seděla zelená houba

„Začal bych asi u chytré horákyně,“ napadlo Jeníčka, „je chytrá a určitě se s ní dobře povídá.“

Blboun se zastavil, poškrábal se křídlem na hlavě a chvilku se na Jeníčka váhavě díval.

Jeníček se zarazil: „Přece v pohádce se píše, jak je chytrá, jak přijela nepřijela, oblečená neoblečená…“

„Učesaná neučesaná,“ přikyvovala Mařenka.

Blboun si povzdychl.

„No právě,“ řekl po chvilce, „oblečená neoblečená, umytá neumytá, gramotná negramotná, v knížkách se píše ledacos.“

„Ale počkej,“ zarazil ho Jeníček, „takhle to v knížce nebylo.“

Blboun chvilku váhal.

„No tak pojďte, jdeme za ní, uvidíte sami.“

Blboun měl pravdu. Chytrá horákyně seděla ve své chaloupce, nohy na stole, a snažila se nalakovat nehty lakem z dubové mízy. To víte, obuté neobuté nohy musí k něčemu vypadat – tohle vymyslet, to dá práci!

Za stolem nad jakousi knížkou seděla ovšem také zelená houba. Patrně holubinka. Nebo ryzec. Nebo něco podobného, trochu lupenatého. Tvářilo se to kysele, tedy spíš zeleně. Hodně zeleně. Nepřívětivě. Jako by se tomu mělo udělat každou chvíli špatně. Nebo tomu už špatně bylo.

Horákyně té houbě, která se skláněla nad knihami, nevěnovala pozornost. Pečlivě nanášela dubový lak na své krásné nehtíky. A protože tím způsobem lenošila i nelenošila, bylo jí vlastně moc krásně. Nebyla by to ale horákyně, kdyby jí u toho všeho nebylo taky „nekrásně“. A to byl ten problém.

Několikrát foukla na nehtíky, položila nohy na zem, dala si nohu přes nohu a zahýbala prstíčky, aby přivítala hosty.

„No, to vás ráda vidím, pane Blboune, koho mi to vedete na čaj?“ zašveholila zvesela a houba zvedla jedno oko, aby si nově příchozí prohlédla. Nohu přes nohu si dát nedokázala.

„Ehm…“ odkašlal si Blboun Nejapný a trochu se styděl za svou lysou hlavu. A přemýšlel, co je to za houbu. Netušil. Znal herbář, zahradnickou ročenku z třinácti různých let, veterinárního poradce, knihu Poznáš mě, když kvetu?, ale atlas hub nějak zanedbal.

Horákyně se překvapeně, leč mile dívala na něj i na děti. Blboun odtrhnul zrak od houby opětovně zahloubané do hlubokých hlubin knih a představil své dva staré kamarády.

Horákyně uvařila horký, kouřící lipový čaj s medem a posadila své hosty ke stolu. Tísnili se vedle houby a ta vypadala, jako by o nich opět ani nevěděla. Občas pokývala hlavou, občas se zatvářila kysele, občas vesele a mezitím se tvářila zeleně.

Horákyně povídala, že houba je naprosto úžasný tvor, protože ona je díky ní gramotná negramotná. Horákyně umí číst, ale nečte, a tak místo ní čte houba, někdy nahlas a někdy potichu, jak to tak přijde. A jak takhle vyprávěla, houba najednou zvolala:

„To je ono, musím pryč!“

A normálně, úplně obyčejně – jen si to zkuste představit – utekla!

Navíc oknem. Utekla, a byla pryč. Děti na to koukaly poněkud nevěřícně. Co se to tady vlastně děje?

Vykoukly z okna a dívaly se za houbou, jak po jedné noze skáče neznámo kam. Pak se vrátily zpátky do chalupy a zajímaly se, kam že to houba pelášila.

Děti vyběhly ven a dívaly se za houbou, jak o jedné noze skáče neznámo kam.

Horákyně na ně koukala s otevřenou pusou a děti měly pocit, že ne zcela chápe, na co se jí ptají. Blboun tedy nakoukl do otevřené knihy. Byla otevřena na pojednání o šípkové růži.

„Áha,“ poškrábal se Blboun na hlavě, „tak to ona asi běžela na zámek, kde je Šípková Růženka.“

„Jo,“ pravila horákyně, „na zámek.“ Děti netrpělivě čekaly, co bude dál.

„Každý ráno houba vstávala s kuropěním a poslouchala u okna ptáky, kdo ví, co jí napovídali. Ale něco o Růžence to bylo. Sama jsem něco takového zaslechla.“

„To by mne teda docela zajímalo,“ pravil Jeníček.

„Tak se za tou houbou vydáme,“ navrhla Mařenka, „tu dohoníme jedna dvě.“