Aprílové dobrodružství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Helena Centnerová

Aprílové dobrodružství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

1. kapitola Překvapení

2. kapitola Apríl ve škole

3. kapitola Sešit plný tajemství

4. kapitola Narozeninová oslava

5. kapitola Lanovka na Větruši

6. kapitola Opička v autobuse

7. kapitola Konečně to zapadá do sebe

8. kapitola Magda pyromanka

9. kapitola Snídaně u Máry

10. kapitola Semtele má průšvih

11. kapitola Robin nacvičuje na spartakiádu

12. kapitola Knedlíkový útok

13. kapitola Tenisová brigáda

14. kapitola Kačenka to nechápe

15. kapitola Závody v šipkách

16. kapitola Čarování v parku

17. kapitola Velké prádlo

18. kapitola Zvláštní sen

19. kapitola Jako ryba ve vodě

20. kapitola Klavír a bramboráky

21. kapitola Aprílové počasí

22. kapitola Tenisový turnaj

23. kapitola Výlet do Krupky

24. kapitola Konečně doma

S láskou pro Leonku, Míšu
a všechny děti,
které rády čtou.

Všechny postavy a jména v této knize jsou smyšlené.
Jakákoliv podobnost je čistě náhodná.

1. kapitola

Překvapení

„Vrrr, haf, haf!“

To bylo zase probuzení. Štěkání fenky Bikiny od sousedů mi kazilo narozeninovou náladu. Na to, že včera spadla už podruhé z terasy, se dala hodně rychle do kupy. Naše sousedka Vlaďka sice tvrdí, že Biki spadla proto, že už je stará, slepá a hluchá, ale já si myslím, že z terásky skáče, aby už byla od ní konečně pryč. Na Mikuláše jsme Bikinku dokonce viděli samotnou pelášit v červeném svetříku až tři ulice od našeho domu. Ale ani tento útěk se jí chudákovi nepodařil. Byla Vlaďkou lapena a odtažena domů.

Ale dnešek jsem si nehodlala nechat nikým zkazit. Deváté narozeniny mám přece jenom jednou za život.

„Emí – zlatíčko, vstávej, máš narozeniny,“ volala na mě maminka z kuchyně.

„Já vím, už jdu.“

„Pospěš si, za chvíli tu pro tebe bude Robin. A nezapomeň ho pozvat na dnešní oslavu.“

„Neboj se, už o ní ví.“

„Tak jo, odpoledne si to užijeme. Hlavně si dej ve škole pozor, ať tě někdo nevyvede aprílem jako minulý rok.“

„To teda ani náhodou.“

„Já už musím do práce. Mám tě moc ráda.“

„Já taky. Pá.“

Když mě Robin prozvonil, popadla jsem tašku a spěchala za ním. Před domem na mě čekalo veliké překvapení. Rob měl na vodítku malou, roztomilou opičku v růžových šatičkách se slamáčkem na hlavě.

„Ahoj Robine, ta je krásná. Jak se jmenuje?“

„To je Magda, půjčil jsem si ji od rodičů z práce.“

„A co tomu řekne paní učitelka?“

„To je ten fór, vždyť je dneska apríl. Magda se líbí každýmu. Dokonce i vaší sousedce Vlaďce. Podívej se, jak nás nenápadně šmíruje za záclonou.“

V okamžiku, kdy jsem se otočila, uviděla jsem už jen rozevlátou záclonu za oknem. Vlaďka nečekaně rychle zmizela.

Dnešní cesta do školy byla parádní. My i Magda jsme si to užívali, i když jsme nějakým lidem a dětem pořád vraceli nazpátek jejich věci, které jim mazaná opička sebrala. Noviny, deštník i kabelku nakonec vrátila, ale malinové lízátko se nám už zachránit nepodařilo. Copatá holčička, která ho ještě před chvílí lízala, teď ječela na celé kolo a zlostně dupala nožičkou.

„Robine, chyť Magdu a zdrháme pryč, nebo se do školy dneska vůbec nedostaneme.“

„Emo, Magda mě pořád tahá za vlasy. Já už to prostě nevydržím. Vezmi si ji na chvilku ty.“

„Cože?“

Otočila jsem se k Robinovi, ale Magdu jsem už nikde neviděla. Běželi jsme směrem ke škole a už z dálky k nám doléhal křik pana školníka:

„Tak ty neumíš pozdravit, a ještě se přede mnou schováváš na stromě? Myslíš si, že tě nevidím? Ale já tě moc dobře vidím, holčičko. Upaluj do školy, už dávno zvonilo.“

Magda se protáhla kolem školníka a zmizela nám z očí. Snažili jsme se nepozorovaně dostat za ní, zatímco se za námi ozývalo:

„To snad není možný, pořád se tu někdo courá. Nejdřív ta chlupatá s kloboučkem a teď ještě vy dva. To se musí nahlásit.“

2. kapitola

Apríl ve škole

Magdu jsme doběhli až u naší třídy. Robin přišel na skvělý nápad.

„Emo, co kdybychom Magdě dali moji kšiltovku a brejle? Mohla bys ji vzít do třídy místo mě.“

„To je skvělý, třeba si ani nikdo nevšimne, že to nejsi ty.“

„Co tím chceš říct? Že jsem mrňavej, chlupatej a taky trošku smradlavej?“

„No, někdy, možná…“

Když jsme s Magdou vešly do třídy, všichni seděli v lavicích a počítali. Byla matematika.

„Dobrý den, paní učitelko, omlouváme se s Robinem, že jdeme pozdě. My jsme cestou…“

„Jakýpak dobrý den? Neznáte hodiny? Všichni se už učíme a vy dva nás akorát zdržujete. A proč má Robin ten růžový obleček?! To jako, že je apríl? To se mě snažilo napálit už tolik dětí, ale všechny jsem odhalila a potrestala. Vždyť už to není ani vtipné – každý rok APRÍL, APRÍL, APRÍL!“

Magda na naši paní učitelku Dorku zírala jako na zjevení a potupně se za mnou odšourala do lavice. Celá třída byla nadšená a zubila se od ucha k uchu.

Najednou se rozletěly dveře, ve kterých stál totálně vytočený školník. Za kapuci držel našeho pravého Robina a křičel:

„Dorko, vlastně co to říkám, paní Vallachová, tenhleten kluk poslouchal u dveří. Nepatří k vám?“

„Ale jistě, to je náš Robin. Ale jak to, vždyť už dneska jednou přišel, ne? Podívejte se, sedí támhle v první lavici.“

„To ale není kluk, to je ta malá chlupatá holčička, co se přede mnou schovávala na stromě.“

„Robine!!! Zůstanete s Emou dnes odpoledne po škole a celá třída bude za trest tři týdny o přestávkách sedět v lavicích. Ony vás ty aprílové žertíky přejdou. Cha cha chá.“

Ještě že v tu chvíli zazvonilo, protože by to s paní učitelkou jinak určitě seklo. Byla rudá jako rajče, měla za brýlemi vypoulené oči a celá se třásla vzteky.

3. kapitola

Sešit plný tajemství

Nikomu ze spolužáků se dnes po vyučování nechtělo domů. Všichni si přáli být s Magdou. Shodli jsme se na tom, že tak skvělý apríl jsme ještě nezažili a vůbec nám nevadí, že na nás čeká slíbený trest. Anežka s Pavlínkou se nabídly, že Magdu pohlídají, když budeme s Robinem po škole.

„Musíme si pospíšit, ať je to za náma. Odpoledne mám přece tu narozeninovou oslavu.“

„Tak tady jste,“ rozléhal se chodbou hlas naší učitelky. „To je dost, že jdete. Nechce se vám, co? Komu by se taky chtělo, když je venku tak hezky. A to ještě netušíte, co jsem si na vás vymyslela. Za trest uklidíte celý kabinet. Mám tam hrozný nepořádek. A né že něco rozbijete! Já mám teď důležitější práci,“ řekla a s časopisem v ruce si odešla uvařit kafe.

„Přijdu si vás zkontrolovat, tak alou do práce.“

„Robine, jestli se do toho rychle nedáme, tak tu oslavu určitě nestihneme.“

„Já se snažím, ale všechno tu je na jedný hromadě, a ještě tak zaprášený.“

„Tak já to začnu otírat a ty to rovnej do regálů.“

„Díky, Emi.“

Když jsem Robinovi podávala další knížky, vypadl na zem starý, vybledlý sešit. Všimla jsem si, že je nadepsaný Hodnocení žáků 3. B, školní rok 1979–1980.

„Co to máš, Emo?“

„Nějaký starý sešit s hodnocením třeťáků.“

„Podíváme se do něj?“

„Tak jo. Takhle starý sešit jsem ještě nikdy v ruce nedržela. Je tu seznam všech dětí a u každého je něco napsáno. Tady ten kluk byl asi pěknej syčák, už jenom to jméno – Adam Semtele. Píše se tu, že byl neukázněný, vulgární, ubližoval ostatním dětem a jeho stolování bylo otřesné.“

„Co to jako znamená?“

„No, že jedl rukama, polívku srkal a u jídla krkal.“

„Ukaž, já se taky podívám. Emi, tenhleten kluk má stejný příjmení jako ty.“

„No jo, to je fakt zvláštní. Třeba je to nějaký můj příbuzný – Marek Lait.“

„Nejmenuje se tak i tvůj táta?“

„Jo, jmenuje. To by opravdu mohl být on, protože taky chodil do naší školy.“

„Tak si o něm něco přečteme: Marek Lait je studijní typ, pěkně recituje, mezi spolužáky je oblíbený, ale vyhýbá se kolektivním sportům. Letos opět nebyl v prvomájovém průvodu!!!“

„Nechodila s mým taťkou do třídy i tvoje maminka?“

„Chodila, a dokonce i moje teta, vždyť jsou dvojčata.“

„Tak si taky přečteme, jaké byly: Anna Srbecká je hodná jen tehdy, pokud nesedí se svojí sestrou Lucií. To opravdu nejde! Je nadaná na výtvarnou výchovu. V letošním roce nasbírala nejvíce léčivých bylin.

Lucie Srbecká je hodná, milá a kamarádská. Má kladný vztah ke všem zvířatům. Do třídy už přinesla ježka, morče, psa, kočku, žížalu, holuba, ještěrku a poníka. Čekám, kdy přivede opici nebo velblouda.“

„Tak to je teda fakt hustý.“

„A která z nich je vlastně tvoje maminka?“

„Moje mamka je Lucie.“

„Já jsem si to myslela, jseš po ní.“

Ťuk, ťuk, ťuk.

„Slyšela jsi to? Co to je za zvuky?“

„No to se mi snad jenom zdá. Podívej se do okna.“

„Ale to je přece Magda. Asi holkám utekla. Musíme ji chytit.“

Otevřeli jsme okno a vylezli opatrně za opičkou ven. Ještě že je kabinet v přízemí.

4. kapitola

Narozeninová oslava

Když jsme s Robinem a Magdou doběhli celí udýchaní k nám domů, oslava akorát začínala. Maminka se nás zeptala: „Kde se touláte? To chcete přijít o dort? A co ta opička? Doufám, že to není dárek?“

„Kdepak, ta je moje. Jmenuje se Magda a právě kvůli ní jsme byli teď s Emou po škole.“

„Jak to, Emi?“

„Chtěli jsme paní učitelku napálit, když je ten apríl, ale úplně nám to nevyšlo. Já ti to potom všechno vysvětlím.“

„Dobře, ale teď už pojďte ke stolu, ať si může Emička sfouknout svíčky na dortu.“

„Nezapomeň si něco přát.“

Pfffff!

„Tuhle příhodu jsi mi ještě nikdy nevyprávěl, tati. Hlavně že měla šťastný konec. Tak mě teď napadá, copak asi dostanu k narozkám já? Už se nemůžu dočkat.“

„Tak jdeme na to.“

A děda dodal:

„To si počteš, mně se to moc líbilo.“

„Tak vyrazíme, ne?“