PODZEMIE

Osudné tajomstvá v Podzemí

Aj v tlačenej verzii.

Objedna ť si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Podzemie – Stratený svet v Podzemí

Podzemie – Hlbšie v Podzemí

Podzemie – Voľný pád v Podzemí

Podzemie – Súboj v Podzemí

Podzemie – Špirála hrôzy v Podzemí

Roderick Gordon, Brian Williams

Podzemie – Osudné tajomstvá v Podzemí – e-kniha

Copyright © Fragment 201 4

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká čas ť tejto publikácie sa nesmie rozširova ť

bez písomného súhlasu majite ľ ov práv.

Roderick Gordon a Brian Williams

Toto nie je moja pravá vlasť, z mojej pravej vlasti ma vyhnali a teraz sa tam vraciam.

Vraciam sa do nebeskej sféry, kam napokon pôjde každý.

Salut au Monde! od Walta Whitmana (1819 – 1892)

Pravdou je, že nakoniec existuje jediná dôstojnosť – láska. A príbeh lásky nie je dôležitý – dôležité je to, že človek je schopný lásky. To je asi jediný prípad, keď nám je dovolené uzrieť záblesk večnosti.

Helen Hayesová, herečka (1900 – 1993)

Čo sa predtým udialo v Špirále hrôzy v Podzemí…

Will a Drake sa od bývalého limitátora Eddieho dozvedia, že rasa styxov vstupuje do Fázy, obdobia ich životného cyklu, ktoré sa odohráva len raz alebo dvakrát za tisícročie. Nová Fáza by znamenala rýchly nárast armády styxských bojovníkov – limitátorov, ktorí by vykynožili obyvateľstvo na Povrchu.

Drakov otec Parry rozbehne vojenskú operáciu, ktorá má za cieľ zničiť sklad, kde sa odohráva Fáza. Zdá sa, že všetky styxky zahynuli a Fázu sa podarilo zastaviť, ale nahrávka z bezpečnostnej kamery odhalí, že dve styxky unikli. Jedna z nich, Hermione, vyjde na Povrch v Anglicku a druhá, Vane, putuje do vnútorného sveta. Obidve chcú znovu spustiť Fázu, hoci vôbec nie je isté, či sa im to podarí.

To je dobrá správa.

Zlá správa znie, že v styxskej mytológii sa hovorí o možnom druhom reprodukčnom cykle, núdzovom riešení pre prípad, že by Fáza nemohla pokračovať. Tento cyklus by mal pre ľudskú rasu ešte ničivejšie dôsledky, keďže by sa pri ňom zrodili oveľa nebezpečnejší armagovia, vraždiace tvory, ktoré sa dokážu rýchlo prispôsobiť rôznym prostrediam a po zranení sa regenerovať.

Kým Will a ostatní členovia tímu plánujú ďalší postup, Danforth príde s vlastným nápadom, ako poraziť styxov. Spôsobí však pri tom smrť Chesterových rodičov a všetkých uväzní v Komplexe, vládnej základni, ukrytej v útrobách škótskeho vrchu.

Keď sa tímu konečne podarí uniknúť z Komplexu, Parry a Eddie zostanú na Povrchu s príslušníkmi Starej gardy a Eddieho bývalými limitátormi. Ich úlohou je vypátrať a zabiť Hermione. Drake predpokladá, že Vane sa pokúsi pri novej Fáze použiť ako hostiteľov obyvateľov Novej Germánie. S Willom, Elliottovou, Sweeneym a plukovníkom Bismarckom sa vyberú do vnútorného sveta. Chcú atómovými výbuchmi uzavrieť chodbu starobylej rasy a prieduch, jediné priechody do vnútorného sveta.

Kým však nastane detonácia, Draka a jeho tím pri prieduchu prekvapia Vane, prvá Rebecca a limitátori.

Plukovníka Bismarcka zastrelia limitátori, potom však nečakane príde pomoc. Drake a ostatní netušili, že do vnútorného sveta ich sledoval Jiggs. Ten podreže hrdlo jednému limitátorovi a druhého strhne so sebou do prieduchu. Drake musí spraviť to isté s Rebeccou, ale počas pádu do pásu nulovej gravitácie odpáli atómovú bombu.

Sweeney príde o život, lebo sa nachádza príliš blízko k elektromagnetickému vlneniu z jadrovej explózie a skratujú mu obvody v hlave. Keď sa zrúti na zem, rozbije skúmavku, ktorú má vo vrecku, a uvoľní tak smrtiaci vírus z Večného mesta, čo vykynoží nielen všetkých ľudí a styxov vo vnútornom svete, ale prakticky všetky živočíšne druhy. Will a Elliottová vírus prežijú, lebo sú proti nemu zaočkovaní, ale uviazli v „Záhrade druhého slnka“ doktora Burrowsa a zdá sa, že sa nemajú ako vrátiť na Povrch.

Tam sa zatiaľ v domci na pobreží Walesu starý Wilkie a jeho vnučka Stephanie starajú o Chestera, ktorý sa pokúša vyrovnať so smrťou svojich rodičov.

Hoci Fázu sa vo vnútornom svete podarilo zastaviť, na Povrchu bola Hermione úspešná a zrodili sa krvilační armagovia.

Záverečná časť série o Podzemí sa začína len pár minút pred atómovým výbuchom v prieduchu, keď Jiggs bojuje o život…

Prológ

Jeden z nich v tomto boji zahynie.

Ruky zvierali zápästia, ramená boli napnuté ako oceľové laná, svaly sa triasli od nevýslovnej námahy.

Zapierali sa a odolávali, človek a styx si znovu merali sily a od čepelí sa im odrážalo slnko, ktoré sa počas ich pádu stále zmenšovalo.

Limitátor ohrnul pery, odhalil zuby a zaklial v styxčine, ale Jiggs nevydal ani hlások.

Zápasili na život a na smrť od chvíle, keď Jiggs strhol limitátora so sebou do priepasti. Styx stratil dlhú pušku hneď na začiatku, keď mu ju Jiggs vykopol z rúk, ale v zlomku sekundy vytiahol kosák. V boji zblízka bola sečná zbraň aj tak užitočnejšia.

Jiggs vedel, že už stratil výhodu, ktorú mu priniesol moment prekvapenia, a teda nebude také ľahké odstrániť druhého limitátora. Prvého zaskočil a vojenskou dýkou mu preťal krčnú tepnu. Limitátor zomrel so šokovaným výrazom na tvári, do posledného okamihu si zrejme kládol otázku, odkiaľ sa tu ten chudý bradatý muž vzal.

Jiggs bol teraz zakliesnený do styxa a spoločne predvádzali smrtiace akrobatické kúsky. Vyzerali ako spútaní dohromady, ani jeden nemienil druhému pustiť ruku so zbraňou, lebo vedel, že by si tak podpísal rozsudok smrti. A tak zápas pokračoval. Obom protivníkom bolo jasné, že nemôžu počítať s posilami, ani využiť vlastnosti terénu, lebo okolo seba mali len svištiaci vzduch.

Telesne boli vyrovnaní: obaja mali silné šľachy a svaly, aké si každý vypracuje po rokoch vojenskej služby. Jiggs si svoje odkrútil v džungliach po celom svete, kam ho posielali na sólové prieskumné misie, a limitátor mal za sebou dlhú službu v Hlbinách.

Postupne však prevahu získaval limitátor. Akoby mal zásoby energie, ktoré presahovali ľudské možnosti. Kým jeden druhého zvierali a vo vzduchu pomaly opisovali špirály, limitátorovi sa podarilo zovrieť nohami Jiggsove nohy ako do klieští. Teraz sa do Jiggsa z celej sily zapieral, tlačil mu na chrbát. Jiggs cítil, že sa mu neznesiteľne napína chrbtica – nevedel, ako dlho to ešte vydrží.

A zlovestná čepeľ kosáka sa mu čoraz viac približovala ku krku.

Boli čoraz ďalej od slnka, tiene sa zlievali dokopy a Jiggs odrazu kútikom oka zachytil niečo farebné. Priepasť sa zužovala ako lievik, a čím hlbšie padali, tým bolo väčšie nebezpečenstvo, že narazia do stien. A práve to teraz Jiggs zazrel – svah pokrytý tmavohnedým povlakom, ktorý doktor Burrows pred niekoľkými mesiacmi označil za akýsi prirodzený asfalt.

Jiggs vedel, že zrážka s okrajom by ho mohla zachrániť – momentálne prehrával a potreboval sa nadýchnuť. Veľmi súrne.

Vzápätí vrazili do svahu, chaoticky sa po ňom skotúľali a rýchlo sa obalili lepkavým asfaltom. V tejto hĺbke už vďaka oslabeniu gravitácie nepadali, ale skôr sa od svahu odrážali, ako keď kamienok skáče po hladine rieky.

To je ono! pomyslel si Jiggs, keď mu limitátor prestal zvierať nohy.

Ocitli sa na úseku, ktorý bol porastený zakrpatenými stromami. Do tváre ich švihali konáre a oni sa ďalej zúfalo pokúšali znemožniť jeden druhému smrtiaci útok.

Skotúľali sa z menšieho zrázu a znovu sa ocitli vo vzduchu.

Jiggs poľavil v obrane, akoby ho zrádzali ruky. Limitátor využil príležitosť. Zvrtol sa a prudko sa zahnal kosákom na jeho krk.

Jiggs síce odrazil úder, ale hrot kosáka ho zasiahol do kľúčnej kosti. Roztrhol mu vojenskú bundu a kožu pod ňou mu chránil len popruh bergenu.

Limitátorovi sa podaril prvý úspešný zásah. Bol presvedčený, že zápas sa obrátil v jeho prospech a opäť zaútočil na krk.

Presne v to Jiggs dúfal.

Doprial limitátorovi toto malé víťazstvo, ale už vedel, čo sa blíži.

Vyšlo to presne tak, ako plánoval: limitátora to natoľko rozptýlilo, že si nevšimol obrovský skalný výčnelok, ku ktorému sa rútili.

Jiggs v poslednej chvíli napol svaly a zmenil dráhu ich letu. Potom vrazili do skaly.

Limitátor dopadol na výčnelok lebkou a ozval sa praskot. Telo mu ochablo. O pár sekúnd by sa možno pozbieral, ale Jiggs to nemienil dopustiť.

Vrazil styxovi dýku do hrude, tesne pod kľúčnu kosť.

Odtiahol sa od mŕtveho limitátora. Nemal čas tešiť sa z víťazstva. Myslel iba na jedno – vedel, že klesol hlboko pod jadrovú bombu, ktorú Drake a Sweeney pripevnili na okraj priepasti a pripravili na detonáciu. Bolo mu jasné, že sa musí dostať od bomby čo najďalej.

Skôr ako vybuchne.

Jiggsa netrápilo svedomie, že si zachraňuje vlastnú kožu. Willovi a ostatným nad prieduchom nemal ako pomôcť – bol od nich príliš ďaleko.

Z bočného vrecka bergenu vytiahol urýchľovač, naplno otvoril ventil, zamieril za seba a odpálil. Vyšľahol modrý plameň a Jiggs vyštartoval ako raketa.

Šokujúcou rýchlosťou za pár sekúnd vyletel z priepasti a potom vystrelil do obrovskej jaskyne, nekonečnej ako nočná obloha. Trajektória ho niesla priamo k zásobám vody, za ktorými blikali éterické svetlá, hoci ho od nich delili ešte stovky kilometrov. Jiggs takúto žiaru videl v prvom úseku cesty do vnútorného sveta a vedel, že ju vytvára triboluminiscencia v páse kryštálov, kde ako v nejakom perpetuum mobile vrážali do seba kusy kryštálov veľké ako hory. Zároveň tak vznikal hukot, ktorý mu napĺňal uši. Jiggsovi však v tej chvíli bolo jedno, kam smeruje – potreboval sa len dostať mimo dosahu explózie.

Urýchľovač šiel stále naplno a Jiggs v duchu počítal sekundy do výbuchu. Odrátal minútu, potom druhú a tretiu. Prestal a zišlo mu na um, či sa Drake a Rebeccy ešte stále nedržia navzájom v šachu, alebo či dokonca nedospeli k prímeriu, hoci to bolo veľmi nepravdepodobné. Možno napokon nič nevybuchne.

Vtedy nastala detonácia.

Ten rachot mu otriasol všetkými kosťami v tele. Pripravil sa na prvú nárazovú vlnu z kilotonovej bomby – na oslepujúci záblesk a spaľujúcu horúčavu. Vedel, že sa nesmie pozrieť do svetla, sklonil hlavu a zakryl si oči ramenom. Chrbát ho tak pálil, až bol presvedčený, že mu horí bergen aj oblečenie.

Nemal však čas ďalej sa tým trápiť, lebo ho zachytila nárazová vlna. Stena stlačeného vzduchu naňho dopadla, akoby ho plesla obrovská ruka a hodila ho dopredu tak prudko, až mu vyrazilo dych. Spomenul si, ako sa v detstve prvý raz viezol na kolotoči – ten pocit pádu strašnou rýchlosťou bol takmer rovnaký, ale tentoraz jazda nemala konca.

Odvážil sa odokryť si oči a zazrel, ako sa prúdy svetla z výbuchu odrážajú od kútov obrovskej jaskyne pred ním. Keď bomba celú oblasť osvetlila, ukázalo sa, že je tu taký nekonečný priestor, až z toho dostal závrat. V plnej kráse sa odhalila ligotavá masa vody a obrovské kryštály – zrejme prvý raz od vzniku tejto dutiny ukrytej v útrobách planéty.

Nemalo to logiku, no Jiggs by bol odprisahal, že na okamih, keď sa zdvihol závoj tmy, rad kryštálov pôsobil prekvapujúco pravidelne, akoby to nebolo len náhodné dielo prírody. Niečo zvláštne zazrel aj v diaľke na jaskynnej stene – akoby boli označené akýmisi čiarami v mriežkach či schémami.

„Spamätaj sa!“ zavrčal si pod nos. Musí to mať nejaké prirodzené vysvetlenie – tie vzory určite vytvorili prúdy horúceho vzduchu. Alebo sa mu zrak zahmlil od nárazovej vlny.

A bol to naozaj poriadny výbuch. Pozrel sa cez plece a očami našiel matnú červenú žiaru, ktorá označovala miesto výbuchu. Tam, kde bola predtým priepasť, vznikla obrovská zátka z kremičitanu a uzavrela vchod do vnútorného sveta, presne ako predpovedal Drake.

„Bože!“ zvolal a mykol sa, keď tri metre od neho dopadol dobiela rozžeravený kus skaly. Nasledovali ďalšie a Jiggs si uvedomil, že je to spád z explózie, ktorý pripomínal spŕšku miniatúrnych meteoritov. No hlavná paľba sa vzápätí skončila a bol od nej dosť ďaleko, takže ho nemohla vážnejšie ohroziť.

Hoci tu neexistovalo „hore“ či „dole“, Jiggs ani nepotreboval svoj výnimočný orientačný zmysel, aby zistil, že výbuch ho odstrelil úplne opačným smerom. Porovnal si svoju polohu voči pásu kryštálov. Ak sa chce dostať naspäť na povrch, musí nájsť ústie druhého prieduchu, ktorý nazvali Fajčiarka Jean. Toho prieduchu, ktorým sa dostali do vnútorného sveta. Pokúsil sa smer letu upraviť urýchľovačom, ale letel tak rýchlo, že ani niekoľko minút práce s pohonným mechanizmom nemalo takmer nijaký účinok.

Ak sa však chcel ešte niekedy dostať domov, nezostávalo mu iné, len vytrvať, a tak stále zapájal urýchľovač a upravoval smer podľa vysvieteného miesta výbuchu.

Vzápätí si všimol niečo zaujímavé. V diaľke sa objavil pruh zeleného svetla, potom zhasol. Jiggs rozmýšľal, či ho zase neklame zrak, ale po niekoľkých sekundách sa zjavil druhý pruh, tentoraz žltý.

„Svetlice?“ začudoval sa nahlas.

V tíme mali takto sfarbené svetlice len on, Sweeney a Drake. Zelená svetlica znamenala reakciu na tiesňový signál a žltá, že ten, kto ju odpálil, potrebuje pomoc – v podstate to bolo tiesňové volanie. Vystreliť obidve naraz nedávalo zmysel.

Jiggs sa zamračil, zvážil možnosť, že sa niečo zažalo na mŕtvole limitátora, ktorého zabil. Bolo to však veľmi nepravdepodobné, že by plamene mali práve tieto farby. Jiggs rýchlo dospel k záveru, že to musí byť Drake alebo Sweeney, prípadne niekto iný z ich tímu. Lenže kto?

Vedel, že svetlice určite odpálila horúčava, takže nemalo zmysel vyslať odpoveď. Ten, komu sa to stalo, má určite ťažkosti.

Nemusel dlho rozmýšľať, čo spraví.

„Nikdy neopúšťame svojich druhov,“ povedal nahlas Jiggs a vydal sa novým smerom k miestu, kde by sa mal nachádzať člen jeho tímu – alebo aj viacerí. V nádržiach mal dosť paliva, takže tým sa netrápil. Starosti mu robilo skôr to, aby neminul cieľ, pretože čoraz rýchlejšie padá a môže sa stať, že vletí do obrovskej vodnej masy, prípadne za ňu, do pásu kryštálov. Na nekonečnom čiernom plátne tohto obrovského priestoru, ktorý narúšalo len blikajúce tlmené svetlo, to bolo, ako o polnoci hľadať ihlu v kope sena.

Jiggs vybral monokulár nočného videnia, nasadil si ho na hlavu a upravil ho podľa okolitého svetla. Drake sa ho pokúšal presvedčiť, aby začal používať jeho prístroje, ale on zostal verný svojmu starému nočnému videniu sovietskej výroby. V porovnaní s Drakovým výtvorom malo primitívnu elektroniku, ale verne mu slúžilo počas dvoch desaťročí aktívnej služby a v prípade potreby si ho vedel v teréne sám opraviť.

Teraz však cez nočné videnie pozoroval iba kusy pomaly sa pohybujúcich skál, ktoré uvoľnila explózia. Napokon zbadal niečo, čo vyzeralo sľubnejšie, a pár sekúnd to sledoval. Bolo to ďalej, ako predpokladal, ale nasmeroval urýchľovač tak, aby tam mohol pristáť, a modlil sa, aby to nebola ďalšia zatúlaná skala.

Jiggs sa nasmeroval na paralelnú trajektóriu, potom pomocou urýchľovača skracoval vzdialenosť. Cez nočné videnie zazrel ďalšie podrobnosti a skrsla v ňom nádej – podľa bergenu a urýchľovača mal pred sebou niekoho z ich tímu. Ešte pridal rýchlosť a ocitol sa dostatočne blízko pri tele. Chytil bergen, z ktorého sa ešte dymilo, a obrátil telo k sebe.

„Preboha! To si ty, Drake!“ zvolal.

No nebol to len Drake – bol s ním aj niekto iný, hoci taký doráňaný, že ho takmer nebolo možné spoznať.

Jiggs sa najprv sústredil na Draka. Aj pri zbežnom pohľade mu bolo jasné, že je vo veľmi zlom stave. Maskáče mal roztrhané a kožu pod nimi spálenú dočierna. Chýbali mu chumáče vlasov a hlavu mal od temena až k lícu pokrytú škaredými červenými pľuzgiermi. Jiggs mu na krku nahmatal pulz – bol tam, ale veľmi slabý. Drake bol iste počas výbuchu v blízkosti bomby, a preto tak rýchlo padal. Zároveň to zrejme znamenalo, že ho zasiahla radiácia.

Potom sa Jiggs presunul k druhému človeku a obrátil mu hlavu tvárou k sebe.

Bola to prvá Rebecca.

Drake očividne použil rovnakú taktiku ako Jiggs a stiahol ju so sebou do priepasti, aby ju zneškodnil. Potom s ňou zápasil a tým sa vysvetľovalo, prečo je zamotaná do povrazu, ktorý bol zboku pripevnený na Drakovom bergene.

Jiggs jej ani neskúšal pulz. Telo mala také spálené, že to nemohla prežiť.

„Haha! Obeť módy!“ poznamenal, keď sa mu pod prstami rozpadol jej kabát. „Takto skončíš, keď nosíš čiernu v okolí atómového výbuchu,“ dodal so zlomkom súcitu.

Mal pravdu – matný povrch čierneho styxského kabáta absorboval slušnú dávku pulzu horúčavy a svetla. Keď sa jej pokúsil uvoľniť ruku z povrazu, praskla, akoby bola z dreveného uhlia. Jiggs videl, že Rebecca obišla oveľa horšie ako Drake. Asi sa pred výbuchom kryl aj jej telom.

Rýchlo ju prehľadal, či nenájde niečo užitočné, ale až na zopár vecí v puzdrách na opasku sa jej telo ani nedalo rozoznať od pozostatkov jej spáleného oblečenia. Horúčava všetko rozpustila a zliala dokopy.

Jiggs chvíľu hľadel na štíhle telo prvej Rebeccy. Na to, aká bola mladá, už spôsobila nesmierne veľa utrpenia.

„Nezaslúžiš si ani slovo na rozlúčku,“ zašomral a bez váhania ju zhodil do tmy.

Potom znovu skontroloval pulz Drakovi a odrazu začul, že Drake sa pokúša niečo povedať, hoci z úst mu vychádzalo len chrčanie.

„Pokojne, starec. Vydrž,“ upokojoval ho Jiggs a v hukote pásu kryštálov musel kričať. Z opaska si odopol lekárničku a vytiahol injekčnú striekačku s morfiom. „Na utíšenie bolesti,“ povedal Drakovi a vrazil mu ju do stehna.

Vtedy pocítil na tvári vlhkosť a prudko zdvihol hlavu. Tak si navykol na poskakovanie v prostredí so slabou gravitáciou, až úplne zabudol, že sa s Drakom pohybujú.

„Nie!“ stihol skríknuť a už sa valili rovno do obrovskej vodnej kvapky. Nemal čas presne odhadnúť jej veľkosť, ale mala priemer asi šesť metrov. Teda aspoň dovtedy, kým do nej nevrazili.

Pohybovali sa tak rýchlo, že kvapka sa rozpadla na tisícky menších kvapôčok. V ceste im stáli ďalšie megakvapky všetkých možných rozmerov. Jiggs kašlal od vody, ktorú vdýchol, zároveň sa pokúšal chrániť Drakovi tvár, vyhýbať sa väčším kvapkám a naštartovať urýchľovač, ktorý sa tak namočil, že zhasol.

Jiggs zaclonil Drakovu tvár pred ďalšou spŕškou a pritom prešiel chodidlami po obvode kvapky veľkosti domu – tá nepraskla, ale zakývala sa ako obrovská želatína.

„Surfujem!“ zvolal, keď sa mu podarilo naštartovať urýchľovač, potom rýchlo hľadal voľný priestor. Potreboval niekde zastať a poskytnúť Drakovi prvú pomoc.

Za skupinkou menších kvapiek rozoznal akýsi známy hranatý tvar.

„Čo to…?“ zvolal. Nešlo mu do hlavy, čo vidí. Pokúsil sa tam dostať pomocou urýchľovača, ale previezol sa ďalej a musel sa vrátiť. Teraz už mohol potvrdiť svoj prvý dojem.

Bol to Short Sunderland – hydroplán, ktorý sa nepoužíval už takmer päťdesiat rokov a dnes by ho človek čakal skôr v leteckom múzeu. Bol to mohutný stroj, schopný uniesť dvadsiatich štyroch cestujúcich. Jedno krídlo bolo odtrhnuté a kokpit poškodený, ale trup až na pár dier na chvoste vyzeral v poriadku.

Jiggs sa k stroju blížil a stále neveril vlastným očiam. Spomenul si na ruskú ponorku vo Fajčiarke Jean a na Drakove slová o tom, že na povrchu sa občas otvárajú prieduchy. Žeby sa tu tento hydroplán ocitol takouto náhodou? Dostal sa do víru, ktorý ho vtiahol až do vnútorného sveta?

Na trupe zostala väčšina bielej farby, hoci na nej boli fľaky od hrdze, najmä okolo nitov. Na celom povrchu sa zachytili úponky akejsi čiernej riasy a vo vzdušných prúdoch povievali ako jemné čierne vlasy.

Jiggs sa načiahol k veľkému plaváku pod krídlom, zachytil sa oň a nohami sa odrazil k dverám s označením Núdzový východ. Pomykal kľučkou. Dvere nepovolili, a tak pištoľou odstrelil zámku. Dvere sa otvorili a vyvalil sa z nich oblak hrdze. Jiggs ho nechal odplávať. Potom s Drakom vošiel do hydroplánu.

Okná napodiv neboli rozbité, ale do všetkého vnútri prenikla vlhkosť – látka na sedačkách a koberci takmer úplne odhnila a pokrýval ju sivý sliz. V jednom rade zbadal dve kostry. Držali sa za ruky a podľa toho, ako sa im dotýkali lebky, nebolo pochýb, že ide o posledné objatie v okamihu smrti.

„Spravil by som to isté,“ zveril sa im.

Nemal však čas obzerať si vnútro lietadla. Jemne zložil Draka na dlážku a sklonil sa k nemu. Ošetrovanie vojnových zranení nebolo pre neho nič nové. Stiahol Drakovi bergen, odopol mu z pásu urýchľovač a metodicky prezeral miesta, ktoré bolo treba ošetriť. Keď mu prezrel končatiny a trup, rýchlo našiel ranu na pleci.

„Toto nie je popálenina. Schytal si guľku,“ zašomral, potom prezrel sinky na Drakovej hlave a spálené časti oblečenia, ktoré bude musieť opatrne odstrániť, aby sa dostal k pokožke. „Ale to je teraz asi tvoj najmenší problém.“

Poobzeral sa po kabíne a nahlas rozprával: „Popáleniny tretieho stupňa… veľké riziko infekcie zo septického prostredia… a ak tu nie sú nejaké zásoby, musím si vystačiť s tým, čo mám v lekárničke.“ Vyhrnul si rukávy. „Hej-rup!“ zašepkal pochmúrne. „Ide sa do roboty.“

Ak mohol mať Drake nádej, že sa z toho dostane, aspoň sa ocitol v šikovných rukách. Jiggs ovládal všetko, čo má vedieť vojenský zdravotník. Pri misiách, ktoré často prebiehali mimo civilizácie, musel neraz zachraňovať seba aj ostatných.

Teraz si však Jiggs všimol, že jeho pacient prestal dýchať.

„Nie, to mi nerob, starec. Nesmieš mi tu zomrieť.“ Zohol sa a poskytol Drakovi dýchanie z úst do úst. „Dnes nie,“ povedal a pustil sa do masáže srdca. „To ti nedovolím.“

PRVÁ ČASŤ

Potom

Kapitola 1

Prásk!

Malá lebka pukla Willovi pod topánkou a dutý zvuk zarezonoval na prázdnej novogermánskej ulici. Will zamieril k chodníku a nepozeral sa, kam stúpa, takže si maličkú kostru v jarku nevšimol.

„Božemôj… Bože…“ Will sťažka preglgol a sklonil sa nad kostrou, ktorá určite patrila dieťaťu. V lebke zostalo veľmi málo mozgovej hmoty, ale pohľad na prázdne schránky hmyzích kukiel, ktoré sa z dutiny vysypali, bol hrozný. Klíma v tomto vnútornom svete zohrievanom večne horiacim slnkom už ani nemohla byť priaznivejšia pre armády žravých múch, ktoré v priebehu niekoľkých týždňov obrali ľudské telo až do kosti. Presnejšie, v priebehu ôsmich týždňov. Tak účinne, že hnilobný zápach, ktorý nedávno visel nad mestom, skoro celkom zmizol.

Všade, kam sa Will pozrel, ležali takéto slnkom vybielené kosti, väčšina z nich čiastočne zahalená franforcami odevu. Vírus zároveň zabil väčšinu cicavcov, ktoré by sa za iných okolností živili pozostatkami, a tak mŕtvi zostali nerušene ležať tam, kde spadli.

Nerušene? Nuž, ešte tu boli dravé vtáky. Operence vírus ušetril a Will o kúsok ďalej zbadal dve tučné vrany, ako sa naťahujú o niečo, čo ležalo pri odhodenom klobúku. Neobťažovali sa vzlietnuť, ani keď bol už takmer pri nich.

„Heš!“ skríkol a namieril na ne nohou. Zamávali mastnými čiernymi krídlami, vydali hnusný škrekot a neochotne sa zdvihli do vzduchu.

Will si až vtedy uvedomil, o čo sa to naťahovali. Na asfalte ležalo ľudské oko, ale také ozobané a sfialovené, že vyzeralo ako zhnitá slivka.

Nevládal odtrhnúť pohľad od toho oka, ktoré naňho vyčítavo civelo a došklbaný očný nerv sa za ním ťahal ako chvost, akoby to bolo nejaké nové zviera.

„To je fakt hrôza,“ šepol Will, zrazu omráčený všetkými tými symptómami smrti naokolo. Ľudia očividne po tisíckach opustili domy, aby sa zhromaždili v centre mesta. A tu podľahli vírusu. Pravdepodobne do poslednej chvíle dúfali, že vláda zasiahne a zachráni ich pred chorobou, ktorá dokázala zabiť človeka v priebehu dvadsiatich štyroch hodín.

„Hej, čo tam vyspávaš?“ zakričala Elliottová.

Keď zistila, že Will za ňou nešiel do veľkého obchodného domu, ku ktorému mali namierené, znovu sa objavila a vykukla cez rozbité sklené dvere.

„My sme to spôsobili,“ priškrtene sa ozval. „My za to môžeme.“

„Nechceli sme, aby to dopadlo takto,“ odsekla Elliottová, no aj ona znepokojene pozerala na mŕtvoly.

Mala pravdu, ako inak? Will to vedel. Sweeney určite len čírou náhodou rozbil skúmavku, ktorú dostal od Draka. Nemali v úmysle vypustiť smrtiaci vírus do vzduchu. To však nijako neupokojilo Willovo svedomie.

Elliottová pokrčila plecami.

„Aj tak boli odsúdení na smrť. Väčšinu z nich ožiarili temným svetlom a skôr či neskôr by sa stali buď hostiteľmi, alebo potravou pre Fázu.“ Chvíľu mlčala. „Azda to bolo pre nich lepšie, Will. Možno sme im urobili láskavosť.“

Vykročil k nej a pomaly krútil hlavou.

„Tomu sa dá ťažko uveriť.“

Len čo sa ocitli v obchode, Will sa zastavil a zadíval sa na fontánu – veľkého bronzového delfína uprostred okrúhlej nádržky, ktorá bola zapustená do mramorovej dlážky. Voda už z delfínovho pysku dávno nestriekala, no socha aj vyleštený mramor vyvolávali dojem neuveriteľného blahobytu minulosti.

„To musel byť nóbl obchod,“ povedal Will.

„Hej, títo ľudia si to očividne mysleli,“ prikývla Elliottová. Nechala ho tam stáť a vytriešťať oči na telá na dlážke. Niektoré ešte v kostlivých rukách zvierali nákupné tašky plné tovaru.

„Určite vedeli, že je s nimi zle, no aj tak brali, čo mohli,“ poznamenal, keď štuchol do jednej tašky hlavňou svojho stenu a spod látky sa vykotúľali draho vyzerajúce rúže a kozmetické krémy na tvár. Trpko sa rozosmial. „Oni kradli kozmetiku!“

„Poď sem, to musíš vidieť!“ zakričala Elliottová a jej hlas sa v obrovskej hale neprirodzene rozliehal.

„No teda,“ hlesol Will. Na konci haly stála pôsobivá socha a po jej bokoch sa na vyššie poschodia dvíhali dve elegantné schodiská. Socha, vysoká dobrých pätnásť metrov, zobrazovala ženu v tóge s rohom hojnosti, z ktorého sa rinulo ovocie.

Willa však neprikoval na miesto pohľad na sochu, ale na sklo nad ňou. Bola tam obrovitánska kupola z dymového skla, ktorá slúžila ako strecha haly. S úžasom natiahol krk a zaklonil hlavu, aby si ju celú obzrel. Už dlho ju nemal kto udržiavať čistú a na okrajoch sa už zhromažďoval prach a štrk, naviaty vetrom, usadeniny už začali zakrývať sklo, no celkový efekt mu aj tak vyrazil dych.

Will pozrel nižšie, všímal si ostatné poschodia, rozoznával vystavený tovar.

„Neskutočne obrovský obchodný dom. Páni, asi ako Harrods, alebo čo! Tak kde začneme?“ opýtal sa.

Pristúpil k jednému pultu, utrel z neho vrstvu prachu a zadíval sa na fajky z morskej peny, ktoré tam ležali na ozdobne nariasenom zamate. Potom sa nahol ďalej a prezrel si vitríny za pultom. Sklené dvere z nich ktosi strhol a za nimi sa skrývali mnohé značky cigariet, o ktorých v živote nepočul. „Lande Mokri Superb. Sulima,“ čítal a očami prechádzal po radoch balíčkov so staromódnym dizajnom. „Joltams, Pyramide.“ Až po chvíli si všimol mŕtvolu schúlenú pri vitríne, oblečenú v pásikavom obleku a s balíčkom vo vysušených prstoch.

„No-no,“ zahrozil Will kostre prstom. „Veď hádam vieš, že fajčenie zabíja.“

„Tu získame všetko, čo potrebujeme,“ ozvala sa od iného pultu Elliottová.

Už si vzala dva dáždniky, dosť dôležité predmety vo svete, kde malo počasie len dve podoby: buď oslepujúce slnko, alebo besné monzúnové búrky, ktoré sa strhli hocikedy bez akejkoľvek výstrahy.

„Will, čo je podľa teba tam?“ spýtala sa a ukázala na rad dverí, ktorý sa tiahol na jednej strane haly. Nápisy nad nimi hlásali: Lebensmittelabteilung.

„Dá sa to zistiť len jedným spôsobom,“ odvetil a vybral sa k najbližším dverám. Otvoril ich.

Aj keby smrad pokazeného jedla nebol dostatočne odpudivý, tak tornádo múch, ktoré sa pri ich príchode zdvihlo do vzduchu, by väčšinu ľudí zadržalo. Nie však Elliottovú.

„Určite tu je niečo, čo sa nám zíde,“ povedala, hoci muchy boli naozaj všade.

Will rozháňal rukami bzučiace mäsiarky, ktoré mu dorážali do tváre, a podarilo sa mu zazrieť štyri rôzne pulty so syrmi, mäsom a inými potravinami. Kedysi chladené zásoby, teraz prežraté hnilobou, sa len tak hmýrili červami. A nielenže na kedysi vyleštených bielych dlaždiciach bola špina, ale ležali tam aj pozostatky mŕtvych potkanov. Potkany si tiež nepochybne mysleli, že sa dostali do raja, kým aj ich neskosil vírus.

„Božemôj, padajme odtiaľto!“ zjačal Will a zúrivo odháňal muchy.

„Ale tamto sú konzer…“ zavolala naňho Elliottová, dokonca aj ukázala prstom, no vzápätí jej do úst vletela mucha.

„Ani náhodou. Zásoby si musíme obstarať inde,“ presviedčal ju Will, keď sa vytackali z dverí, ktoré sa za nimi rýchlo zatvorili. Smrad potravín a mušie bzučanie zostali zavreté za nimi. Okrem tej muchy, ktorá sa zasekla Elliottovej v krku.

„Fuj, mucha,“ zachrčala a ukázala si na ústa. Kašlala a prskala, ako keď sa mačka pokúša vyvrátiť guľku z chlpov.

Vyzerala pritom tak komicky, až sa Will zasmial.

„Chutí ti?“ spýtal sa, prehýbajúc sa od smiechu. Elliottová, červená od toľkého kašlania, sa nepobavila.

„Hnusák! To nie je smiešne!“ vytisla zo seba pomedzi záchvaty kašľa. Potom nahlas preglgla a zmraštila sa: „Fuj. Ja som ju zjedla.“

„Veď si povedala, že by sme mali jesť viac mäsa,“ podpichol ju Will.

A to sa už smiala aj ona, kašlala a zaháňala sa naňho dlhou hlavňou svojej zbrane. Will cúval a tváril sa, že ho vystrašila.

„Hej, pozor, pavúčica!“ zakvičal, skočil nabok a len-len že sa vyhol jej búchačke.

A vtom si uvedomil, čo povedal. Mali tú smolu, že sa pri prieduchu, keď na nich zaútočili, stretli so styxkou Vane.

Ani sami styxovia nevedeli, prečo sa to stalo, ale tento vnútorný svet Vane nabil energiou a umožnil jej znovu odštartovať Fázu. Lenže to nebolo všetko. Dovolil jej vyprodukovať larvy styxských bojovníkov v dosiaľ nevídanom počte. A vzhľadom na to, aký mala Elliottová pôvod, nikoho nemohlo prekvapiť, že je na túto tému citlivá. Dôsledok bol napokon taký, že sa o nej s Willom sotva rozprávali.

Elliottová stála ako socha, ruka so zbraňou natiahnutá, na tvári nehybný výraz.

„Čo si to povedal?“ opýtala sa ho.

„Ja… ja… to fakt nevyznelo dobre,“ koktal Will. Chvatne cúvol, lebo Elliottovej z očí vyšľahli blesky.

„Pavúčica?“ vyštekla. „Len preto, že mám v žilách aj krv styxov, sa ešte nechystám zmeniť na obludu!“

„Viem. Prepáč,“ šepol Will.

Elliottová sa usmiala: „Dostala som ťa!“

Uľavilo sa mu, že ju naozaj neurazil, no pre istotu sa zvrtol na päte a odbehol.

Elliottová zdvihla ruku, pred tvárou napodobnila jeden z vajcovodov, aké vyrazili Vane z úst.

„Kamže, kam, šťavnatý človek?“ zakričala za Willom. Stále sa smiala, keď sa za ním rozbehla, a on sa takisto so smiechom prepletal medzi pultmi a utekal smerom ku schodom na konci haly.

Vykrikovali, uháňali, dvaja poslední živí ľudia v tom kedysi takom rušnom obchodnom dome, kde sa teraz vznášali iba sny mŕtvych obyvateľov metropoly.

Nad prvým schodiskom zastali a zadívali sa okolo seba. Ešte stále sa chichotali.

„Tam hore sú odevy,“ povedal Will s pohľadom upretým na figuríny. Nejedna z nich skončila pri rabovačke na zemi. „Nechceš nové šaty?“

„Tentoraz nie,“ odvrkla Elliottová a lúštila plánik zavesený na stene. „Berieme len nevyhnutné veci. Napríklad, zišla by sa nám nová posteľná bielizeň a uteráky.“

„To je nuda,“ zamrmlal si popod nos Will, no potom už bez reptania kráčal za Elliottovou, ktorá stúpala po schodoch na tretie poschodie.

„Toto vyzerá sľubne,“ povedala.

„Hej. Dobrý nábytok nie je zlý,“ napodobnil Will svoju tetu Jean.

Začali spolu skúmať rôzne uličky, motali sa pomedzi pohovky a kreslá. Sedacie súpravy stáli okolo stolíkov s vázami plnými zvädnutých kvetov.

Elliottová si všimla, že v jednom kúte sú nahromadené perzské koberce. Ďalšie viseli na stene, takže to tam pripomínalo nejaký východný bazár.

„Vankúše,“ ukázal Will na druhú stranu. „Myslím, že tam musíme zájsť.“

Elliottová sa zvrtla, aby videla, na čo ukazuje, a vtedy sa jej pohľad pristavil pri rozostavenom jedálenskom nábytku.

„Will,“ varovne šepla a zdvihla si pušku k plecu.

Krok za krokom sa sunuli k postavám, vzpriamene sediacim za stolom plným prachu. Boli štyri, všetky v pieskových terénnych uniformách, s dlhými puškami na kolenách. Pred každou z nich stála šálka z jemného bieleho porcelánu.

„Limitátori,“ povedala Elliottová.

„Mŕtvi limitátori,“ opravil ju Will. Ledva sa donútil pozrieť im do tvárí, na ktorých už zjazvená koža stihla úplne vyschnúť, a tak sa natiahla na kostiach, že ešte väčšmi pripomínala prastarú zožltnutú slonovinu. „Preboha, prečo prišli zomrieť práve sem?“ spýtal sa Will.

Elliottová pokrčila plecami.

„Možno mali hliadku, keď sa rozšíril vírus. Jednoducho ich to zaskočilo.“

„Máš pravdu, ale pozri sa na nich,“ pokračoval Will. „Dali si pred smrťou čaj? To je čudné, nemyslíš?“

Ešte aj v posledných minútach svojho života sa dokonale ovládali, vybrali si miesto, kde spoločne vydýchnu naposledy, napili sa vody z poľnej fľašky, ale naliali si ju do porcelánových šáločiek. Oči mali zatvorené a aspoň zvonka sa nezdalo, že by sa do nich pustili muchy. Hmyzu sa možno nežiadalo priblížiť sa k týmto telám tak, ako sa ich teraz stránil Will.

„Mali by sme si vziať ich búchačky a strelivo,“ navrhla Elliottová a už so záujmom obzerala puzdrá, ktoré mali na opaskoch.

„To nechaj na inokedy,“ mávol rukou Will. „Myslíš, že ti niekam ujdú?“

Elliottovej sa však telá až tak neprotivili. Pristúpila k prvému limitátorovi a začala sa mu hrabať vo vreckách.

„Nebuď strachopud, Will,“ povedala.

„Tieto zábery nakrútil bývalý člen Eskadry D, ktorý býva tesne za mestom,“ povedal Parry, keď naskočili mihotavé obrazy, premietané na olupujúcu sa bielu stenu za ním. Tmavý suterén s klenutým stropom bol plný vojakov z 22. špeciálneho leteckého regimentu. „Je to prvý film, ktorý zachytáva armagov v akcii. Teda prvý, ktorý sa nám podarilo ukoristiť.“

Parry odstúpil nabok, aby všetci jasne uvideli záber na kraj mesta.

„Toto sa stalo cez víkend v Kente. Najskôr na okrajoch vzplanuli ohne,“ povedal, kým kamera divo preskakovala od jednej horiacej budovy k druhej. „Najpravdepodobnejšie ich zapálil predvoj limitátorov, ktorí chceli vyhnať ľudí z domov a zhromaždiť ich v centre mesta… pripraviť ich na druhú Fázu.“

Kamera niekoľko sekúnd zaberala požiare.

„A čo teraz hľadáme?“ spýtal sa ktosi.

„Pozorujte vzdušný priestor nad mestom,“ povedal namiesto odpovede Parry.

Kameraman si to všimol, až keď sa to už dialo. No človek sa musel sústrediť a napínať zrak, aby si to uvedomil, lebo už sa šerilo a navyše tie predmety, ktoré prúdili do centra mesta, sa dobre maskovali. Postavy s krídlami boli takmer priesvitné a neuveriteľnou rýchlosťou pikovali nadol.

„Sú to armagovia,“ povedal Parry. „Stovky armagov.“

Publikum zašumelo a ktosi zhíkol: „Dopekla!“

„Lenže prečo si styxovia vybrali na útok toto miesto? Akú má pre nich strategickú hodnotu?“ ozvala sa zozadu otázka.

Parry sa k mužom obrátil tvárou.

„Niet pochýb o tom, že mesto si ako cieľ starostlivo vybrali. Elektráreň Medway zásobuje elektrickou energiou veľkú oblasť grófstva Kent a leží len na skok severne odtiaľto. Blízkosť elektrárne k mestu znamená, že ak chceli misiu splniť správne a potlačiť akýkoľvek odpor, potrebovali naraz zasiahnuť obidva ciele.“

Akoby sa osud rozhodol dať Parrymu za pravdu, náhle sa silno zablyslo a budovy v meste sa ocitli v tme.

„A je po elektrárni,“ povedal Parry. „Ako viete, nebol to ojedinelý incident. Dostali sme viacero správ, že styxovia metodicky postupujú cez jednotlivé grófstva smerom k hlavnému mestu. Cestou si vyberajú verejné budovy alebo komunikačné uzly. Usilujú sa oslabiť infraštruktúru krajiny.“

„Takže by sme si mali vytipovať potenciálny cieľ a počkať si tam na nich,“ navrhol ktorýsi vojak. „Len čo sa tí sviniari vynoria na povrch, budeme ich mať ako na dlani.“

„A niečo by sme nechali aj mínam,“ ozval sa jeho kamarát.

„Dobrý nápad,“ prikývol Parry, potom sa nadýchol. „Pozrite, viem, čo si o sebe myslíte. Ste bohovsky drsní a styxov žeriete na raňajky, však?“ Zopár chlapov vyprsklo od smiechu a Parry pokračoval: „Tieto organizmy však nesmieme podceniť. Na svet ich totiž priviedla matka, akú by ste si na raňajky nedali. Aha, tu je.“

Kamera roztrasene priblížila záber k bodu na okraji mesta, kde sa útoku prizerala skupinka postáv.

„Sú to limitátori, áno, ale vy si všimnite najmä tých v strede.“ Parry sa naklonil dopredu a tieň jeho vystretej ruky dopadol na dve postavy. „Vyššia z tej dvojice je pravdepodobne jedna z tých styxiek, ktoré unikli nášmu útoku na fabriku. Vravím, že jedna z nich, pretože môj syn mi ešte nepotvrdil zabitie tej druhej a netušíme, či ich pripravovali aj viac.“

Záber sa ešte priblížil a objavila sa silueta styxky na pozadí plameňov. Nad plecami sa jej týčili hmyzie končatiny.

„Aha, takže to je ten maxichrobák?“ spýtal sa ktosi v publiku, keď kamera zotrvala pri nej.

„Áno, a od Eddieho vieme, že na Povrchu znie jej meno Hermione,“ odpovedal Parry, potom ukázal na nižšiu postavu vedľa nej. „Pri Hermione vidíte Rebeccu, jednu z dvojčiat. Obidve Rebeccy sú už v hierarchii styxov pekne vysoko. Ak by sa nám podarilo tie dve potvory neutralizovať, je možné, že by sa skončila celá vojna a mohli by sme sa v pokoji pobrať domov.“

Parryho slová zostali visieť vo vzduchu a muži mysleli na svoje rodiny, od ktorých nemali už niekoľko týždňov žiadne správy. Parry im zakázal akýkoľvek kontakt s okolitým svetom. Jasne im vysvetlil, že inak by proti nim určite zasiahli styxovia.

Stena pri Parrym na okamih stmavla a potom sa tak jasne rozsvietila, že odraz tej žiary dopadol na tváre všetkých mužov.

„Takto to vyzeralo ráno po tom,“ ticho povedal Parry. „Výsledky si obzrite sami.“

Kamera sa knísala, ako bývalý vojak postupoval cez opustené mesto a zaznamenával terén po útoku. V ostrom rannom svetle sa telá jasne črtali tam, kde spadli. Ležali okolo budov, z ktorých len veľmi málo uniklo ohňu.

„Aby bolo jasné,“ povedal Parry, „toto je vojna. Bojujeme na domácej pôde a túto vojnu prehráme, ak nevypátrame, v čom spočíva slabosť armagov.“

„Máme ďalšie informácie o ich využívaní alebo schopnostiach?“ spýtal sa ďalší vojak.

„Očití svedkovia hlásia, že lovia vo dvojiciach, buď vo vzduchu, alebo na zemi. A podľa jednej správy je možné, že majú mimoriadne vyvinutý sluch – vraj ich zvuk motora alebo výstrelov neomylne pritiahne, tak ako plameň láka nočné motýle. Preto sú odteraz povinné tlmiče na všetkých strelných zbraniach.“

Na opasku mu zavibroval pager a Parry si rýchlo prečítal správu. Vyzeralo to, že sa ponáhľa a iba chvatne povedal: „Páni, dúfam, že o skladbe ich tela vám onedlho poviem viac. Teraz ma ospravedlňte. Slovo odovzdávam tuná kapitánovi, povie vám, čo potrebujete vedieť, a vypočuje si vaše otázky.“

Na stene sa ďalej mihali zábery zo zničenej elektrárne, keď Parry prešiel popri stene, pretlačil sa pomedzi rady pousádzaných vojakov, ktorí boli nezvyčajne tichí. Na rozdiel od bežnej armády sa brífingy špeciálnych jednotiek SAS väčšinou odohrávali v neformálnej atmosfére, vojaci hovorili bez ohľadu na hodnosť a náladu neraz odľahčilo drsné žartovanie. Ale vážnosť situácie šokovala ešte aj týchto špičkovo vycvičených a skúsených elitných bojovníkov britskej armády.

Parrymu sa aj napriek chromej nohe darilo brať schody po dvoch, takže na prízemí sa ocitol dosť rýchlo a poklusom vybehol z budovy. Presne oproti parkovali pod maskovacími sieťami helikoptéry. Zabočil na cestu, ktorá sa tiahla stredom ohradeného priestranstva. Rozkaz znel, rozdeliť 22. regiment SAS na tri jednotky, aby každá mohla pôsobiť úplne samostatne a z utajeného miesta. Tak existovala šanca, že ak by boli v regimente muži ožiarení temným svetlom alebo ak by styxovia niektorú jednotku objavili, zvyšok by mohol ďalej fungovať.

Bolo len prirodzené, že Parryho, ktorý mal o styxoch rozsiahle vedomosti, vymenovali za veliteľa jednej z troch nových divízií. Ako miesto pôsobenia vybral pre svojich mužov tieto zriedka používané baraky na herefordshirskom vidieku. Teraz sa náhlil a nemal kedy kochať sa výhľadom na mierne vŕšky všade naokolo. Dovolil si len rýchly pohľad smerom k hlavným barakom SAS v Credenhille, asi o desať kilometrov ďalej.

Ktovie, či už na ne zaútočili styxovia, pomyslel si. Ak áno, určite boli vážne sklamaní, lebo na mieste ich čakal len základný tím, ktorý mal pokyny pri prvom náznaku problémov vyhodiť všetko do povetria.

Kráčal ďalej po ceste, ktorá sa vinula stredom, prešiel popri jedálni, strelnici a sklade munície, až sa ocitol pred nenápadnou budovou bez okien.

Pri vchode stál na stráži vojak.

„Ksichtosken, pane,“ zahlásil a vykročil k Parrymu. Zdvihol mu k tvári čističku a zažal mu pred očami fialové svetlo. Veľmi dobre vedel, čo robí, a starostlivo skúmal Parryho reakciu, aby rozoznal, či je jeho veliteľ pod vplyvom temného svetla.

„Tak čo, prešiel som?“ súril ho Parry.

„Skúšku ste zložili s vyznamenaním, pane,“ prikývol vojak. Kartou prešiel cez čítačku a dvere sa s ráznym šťuknutím otvorili. Parry mohol vstúpiť.

Okrem toho, že tieto staré baraky sa už pred desaťročiami prestali pravidelne používať a upadli do zabudnutia, hlavným dôvodom, pre ktorý chcel Parry umiestniť svoju divíziu sem, bola práve táto budova. Nachádzali sa v nej vojenské zariadenia na testovanie baktérií a na to, čo teraz potreboval, boli ideálne. Prešiel niekoľkými miestnosťami, v ktorých boli rozličné zaprášené prístroje, až sa ocitol v hlavnom laboratóriu. Na dve časti ho rozdeľovala stena z desaťcentimetrového zosilneného skla. Z jednej strany tejto steny bola vzduchotesná izolačná komora.

„Poslali ste mi signál na pager. Čo sa deje?“ spýtal sa Parry zriadenca v bielom plášti, ktorý zaujato pozoroval dianie za sklom. Zriadenec otvoril ústa, že odpovie, ale Parry už aktivoval interkom na spodku steny. „Máte pre mňa niečo, pán major?“ osobne sa spýtal vojenského lekára na druhej strane hrubého skla.

Vojenský lekár sa prudko obrátil.

„Pán veliteľ,“ kývol hlavou Parrymu. „Teším sa, že ste stihli prísť tak rýchlo, pretože sa tu deje niekoľko vecí, ktoré by ste mali vidieť.“

Vojenský lekár odstúpil a za ním sa otvoril pohľad na styxa, pripútaného k nemocničnému lehátku niekoľkými popruhmi. Styxa objavili v troskách elektrárne a vrtuľníkom ho prepravili na základňu, aby ho mohli skúmať. Do pol pása bol nahý a jeho vzhľad – vycivené telo, ostré prísne črty – vyvolával dojem, že ide o limitátora.

„Ešte sa neprebral?“ spýtal sa Parry.

„Kdeže,“ povedal vojenský lekár, „ale zranenia sa mu už zahojili.“

„Prosím?“ neveriaco sa spýtal Parry a oprel sa o sklenú stenu, aby lepšie videl mužovi na hlavu. „To je neuveriteľné. Máte pravdu. Ani stopa po poranení.“

Keď tohto styxa priviezli, z jednej strany mal rozmliaždenú lebku a toto zranenie, spolu s ďalšími, ktoré pri útoku utrpel, mu nedávalo veľa šancí na prežitie.

„Takže ak náhodou bežní styxovia nezískali zázračné schopnosti, ktoré im zabezpečujú hojenie vážnych zranení v priebehu niekoľkých hodín, máme tu vzácnu korisť. Armaga,“ povedal lekár.

„Nijaké zázračné schopnosti tohto typu nemajú, takže je to zrejme armag,“ poznamenal Parry a oči sa mu od vzrušenia zablýskali. Konečne majú to, čo tak dlho chceli – príležitosť preskúmať protivníka zblízka. „Styxovia sa vedia veľmi rýchlo zotaviť, ale až tak rýchlo im to nejde. Preto musím s vami súhlasiť, že ide o armaga. Objavili ste na ňom ešte niečo nezvyčajné?“

Vojenský lekár sa usmial.

„Podľa vonkajšieho vyšetrenia má srdce, pľúca a všetky telesné orgány, aké by sme uňho predpokladali. Sú uložené na správnych miestach. Jediné anomálie som mu objavil v hrdle. Tam sa nachádza akási nová žľaza a vedľa nej malý výčnelok, ktorý si neviem vysvetliť.“

Zato Parry hneď odhadol, čo to asi bude.

„Je to trubica na kladenie vajíčok,“ povedal. „Eddie nás už informoval, že armagovia sa dokážu rozmnožovať tak ako styxky, takže pravdepodobne oplodňujú hostiteľov.“

Vojenský lekár zovrel palcom a ukazovákom biceps bezvedomého armaga.

„Hustota ich svalovej hmoty je nevídaná. Tento chlapík váži hádam aj tonu. Nečudo, že ho sem museli doniesť štyria vojaci. No to všetko nie je nič v porovnaní s tým, čo sa vám chystám ukázať.“

Vojenský lekár prešiel k pracovnému stolu za ležiacim mužom a z jednej strany nadvihol podlhovastú nádobu z antikora, aby Parry videl, čo v nej je.

„Božemôj!“ zvolal Parry. Nebol si istý, či ho väčšmi šokuje, že vojenský lekár odsekol armagovi ruku tesne pod plecom, alebo to, že armagovi očividne narástla úplne nová končatina.

„Veru tak. Chceli ste nespochybniteľný dôkaz,“ uškrnul sa vojenský lekár. „Tak som začal malými rezmi na pokožke a ona sa v priebehu niekoľkých sekúnd zahojila. To ma posmelilo a pristúpil som k amputácii celej končatiny.“ Odmlčal sa, aby nasledujúce oznámenie lepšie zapôsobilo. „A ak toto na vás urobilo dojem, ukážem vám ešte jeden svoj objav.“

Vedľa amputovanej ruky ležala na stole debnička natretá farbou kaki. V nej sa nachádzalo zariadenie, ktoré vojenský lekár zapol.

„Viem, nie je to ktovieako vedecké, ale v sklade som našiel tento starý prístroj, ktorý používali pri výsluchoch,“ povedal. „Samozrejme, že momentálne sa hodí akurát tak do múzea, lebo Ženevské konvencie mučenie zajatcov zakazujú, no ja neviem, či sa vzťahujú aj na takýchto vojakov.“

Lekár zdvihol kovovú sondu, ktorá bola drôtom pripojená k zariadeniu.

„Nastavil som ho na dvesto voltov,“ povedal a natiahol kov k armagovi. Dotkol sa mu sondou predlaktia.

Z kovovej tyče preskočila na armagovu pokožku iskra. Vojenský lekár neprestal, práve naopak, pritisol kov na živé tkanivo.

„Všimnite si, že pri takejto vysokej hodnote elektrického prúdu nevykazuje žiadne normálne reakcie,“ rozprával lekár. A mal pravdu. Nápadne chýbali kŕčovité sťahy svalov, ktoré by sa u človeka, hoci by bol aj v bezvedomí, určite objavili.

No stalo sa niečo mimoriadne zaujímavé. Z miesta, kde sa sonda dotýkala predlaktia, sa na pokožke rozšírili zvláštne striebristé, kryštalické vzory, akoby sa tam náhle vyvinuli kosoštvorcové šupiny. Celá končatina náhle spriesvitnela a začala sa meniť.

„Myslíme si, že sa premieňa na krídlo,“ povedal zriadenec vedľa Parryho. Parry s ním musel súhlasiť. Ruka sa smerom k plecu splošťovala a rozhodne pripomínala vtáčie krídlo.

Vojenský lekár odtiahol sondu a končatina stratila priesvitnosť. Vrátila sa do pôvodnej podoby.

„Takže sa dokážu premieňať a transformáciu u nich podnecujú elektrické impulzy. Asi podobne ako nervové impulzy.“

„Major experimentoval s rôznym prúdom,“ pokračoval zriadenec a ukázal Parrymu graf. „Získali sme krídlo, aké ste teraz videli, a tiež čosi podobné plutve.“

„More, vzduch aj súš,“ spomenul si Parry. „Eddie nám povedal, že sa dokážu premeniť na rôzne bytosti s odlišnou morfológiou, ktorá vyhovuje prostrediu, kde sa práve nachádzajú.“