Akadémia temna

Rozdelené duše

Aj v tlačenej verzii.

Objedna ť si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Akadémia temna 1 – Spolok vyvolených

Akadémia temna 2 – Nebezpečné putá

Gabriella Poole

Akadémia temna 3 – Rozdelené duše – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká čas ť tejto publikácie sa nesmie rozširova ť

bez písomného súhlasu majite ľ ov práv.

Prológ

T oto ho neotravovalo.

Jusuf Ahmed sa usmial na dievča, ktoré sedelo na zamatovej pohovke, a vo vyhladnutých očiach sa mu zračilo omnoho viac ako obyčajná túžba chlapca po dievčati. Dotkol sa jej sánky a prstom po nej nežne prešiel až k brade. Dráždil seba aj ju, cítil, ako hlad silnie, a nebránil sa tomu.

„Ešte rakiju?“ ponúkol jej karafu.

„Myslím, že mi stačilo.“ Mala podmanivý hlas.

Ticho sa zasmial. Áno, pomyslel si. Áno, zdá sa, že jej stačilo.

Jusuf o krôčik cúvol a masochisticky sa vyžíval v odďaľovaní ich spojenia. Bol hladný, ale nie zas tak veľmi, aby to urýchlil.

Zdvihol oči k tmavej oblohe za otvoreným oknom a kúpal sa v jej kráse: mesiac nad Bosporom, svetielka výletnej lode podobné trblietavému diamantovému náhrdelníku. Dóm Modrej mešity s vysokými minaretmi zahalenými teplým večerným oparom žiaril ako chalcedón.

Matne mu pripomínal parížsku Baziliku Sacré Coeur z minulého zimného semestra, keď sa všetko zmenilo. Keď pre Vyvolených po veľmi dlhom období nastali horšie časy. Keď sa na Akadémii objavila tá otrhaná chudera, štipendistka Cassie Bellová, a starena Estelle Azzedinová si ju na všeobecné zdesenie vybrala a ľsťou z nej urobila novú hostiteľku svojho silného ducha.

Teraz ľutoval, že bol pri tom... ale ešte vždy s istou záľubou spomínal na záchvevy vzrušenia pri obrade spojenia, na ten pocit moci, spupnosti a sily. Živo si vedel predstaviť, ako Bellová zúrila, keď ju vydali na milosť a nemilosť Estelle Azzedinovej, a spomínal aj na tú nečakanú ľútosť – a hrôzu –, ktorá sa zmocnila jeho. Všetko sa zomlelo tak rýchlo. Rituál spojenia sa prerušil, časť Estellinho ducha vstúpila do Cassie a časť zostala vonku, v prázdnote – a Vyvolených to omráčilo, ako keby medzi nimi vybuchla bomba.

Jusuf potriasol hlavou. Práve sa začal nový semester a zdalo sa, že si to dievča, Cassie, začína pomaly zvykať na to, že je Vyvolená. Tešil sa a tešili sa vlastne všetci. Alebo aspoň skoro všetci... Ktovie, možno sa pre Vyvolených zase všetko na dobré obráti. A teda aj preňho. Zatvoril oči a nadýchol sa teplého vzduchu presýteného nočnými kvetmi, morským vánkom, výparmi benzínu a uhoľným dymom. Bohovia, tu v Istanbule sa mu bude páčiť. Bol to jeho posledný semester na Akadémii, čo v ňom vyvolávalo ostrú ľútosť zmiešanú s očakávaním. Žiarila pred ním budúcnosť a v nej bohatstvo, úspech a vplyv: môže ho azda čakať niečo iné? Ale aj tak, bude mu chýbať to kamarátstvo, tie tajomstvá, silné postavenie Vyvoleného na Akadémii. Bavilo ho to.

Jeho ramena sa zľahka dotkla ruka. Jusuf sa obrátil k dievčine, odrazu rozcitlivený krásou noci a nenásytnou túžbou.

Zažmurkala. Oči už mala trochu zakalené a neprítomné, na perách jej pohrával úsmev, akoby už napoly zabudla, že je pri nej.

Výborne...

Odložil pohár a zobral jej tvár do dlaní. Bola nádherná, mala zlatisté srdcovité líca a veľké čierne oči. Pootvorila pery a unikol jej z nich vzdych: buď roztúžený, alebo zmätený, ale jemu to už bolo jedno. Vypila, čo jej nalial. Nebude si to pamätať.

Na okamih ešte zaváhal. Kŕmiť sa týmto spôsobom bolo zakázané, lebo to bolo veľmi nebezpečné, no práve preto to Jusufa neodolateľne vzrušovalo. Bol všetko, len nie neskúsený. Bol silný a obratný.

A neskutočne vyhladnutý.

Chytil jej tvár a zúrivo sa jej prisal na pery. Pocítil chvíľkovú prostú slasť ľudského dotyku. Potom mu duch v hrudi zapulzoval a do žíl sa mu vliala energia. Zreničky sa mu rozšírili a sčerveneli. Keď dievča slabo zastenalo na protest, nasilu sa ovládol. Nechcel jej ublížiť, ukájal sa inak. Povolil zovretie, pobozkal ju prudšie a v nervových zakončeniach zacítil vzruchy životnej energie. Ach, toto je kŕmenie, toto je uspokojenie, toto je blaženosť.

Zbystrili sa mu zmysly, odrazu mal jemnejší čuch aj chuť. Počul ruch a šum mesta, tep motora výletnej lode. Počul tiché kroky. A potom niekto zašepkal jeho meno. Jusuf Ahmed...

Počul dobre? Pustil dievča, stŕpol a napäto sa započúval.

Toto miesto si vybral dobre: zastrčená izba s romantickými oblúkmi a výklenkami nad reštauráciou v starom Istanbule. Zaplatil majiteľovi nesmierne štedro, lebo mu dal jasne najavo, že si neželá, aby ich niekto rušil.

Kto tu môže vedieť, ako sa volá? Niekto, kto ho pozná z Akadémie...?

Pri tom pomyslení sa zachvel. O ťažkosti nestál, najmä teraz, na samom konci štúdia.

Nepovolené kŕmenie zakázaným spôsobom? Ľahko si vedel predstaviť, že by ho vyhodili. Tak ako Katerinu Svenssonovú po tej záležitosti s Bellovou. Sir Alric berie pravidlá veľmi, ale veľmi vážne...

Stíchol, nastražil všetky zmysly a zadíval sa do tmy za oblúkovým oknom. Podišiel k nemu bližšie, zostal stáť nadpozemsky nehybne a pohľadom skúmal noc. Pod sebou mal dvor, po ktorého troch stranách sa ťahal balkón zahalený do tieňov.

Tamto. Popri popraskanej vykachličkovanej stene sa mihol tieň.

Niekto ho špehuje. Niekto, kto pozná jeho meno. Obťažuje jeho: maturanta, jedného z najmocnejších Vyvolených! Duch v ňom znovu zahorel, no tentoraz zlobou. Ako sa ten niekto opovažuje!

Hlad už ukojil a romantická chvíľka sa vytratila: o dôvod navyše obrátiť svoju zlosť proti narušiteľovi. Dotkol sa líca dievčiny. Postupne prichádzala k sebe, zaostrila oči a skrútila ústa do dosť sebavedomého úsmevu.

„Tak už ma konečne pobozkáš?“

Keby si len tušila, pomyslel si sucho.

„Prepáč, habibi. Prišla mi esemeska, je to naliehavé. Musíš ísť.“

Radosť pozrieť na jej našpúlené pery. Zasmial sa. „Uvidíme sa zajtra večer. Vynahradím ti to, dobre?“

„Hmm, no tak dobre. Tým som si istá,“ žmurkla. Na rozlúčku mu prešla prstom po hrudi, poslala mu uhrančivý vzdušný bozk a zmizla.

Jusuf posledný raz túžobne vzdychol, ale svaly sa mu už napínali a chystali sa na naháňačku. Ľahko a svižne preskočil oblúkom okna na vratký balkón. Temná postava mala dosť času ujsť, ale keď Jusuf zľahka dopadol na dvor, zbadal ju, ako sa ešte len rozbieha. Pochabosť, pomyslel si.

Prenasledoval ju uličkami Sultanahmetu a postava si pred ním udržiavala náskok niekoľkých krokov. Bola takmer rovnako vrtká a ľahkonohá ako sám Jusuf. Stmievalo sa, ulice, ktorými bežali, sa vyľudňovali a zvuky mesta slabli v diaľke, akoby sa pri prenasledovaní tieňa dostal do iného časového pásma. Nikde nikto.

Spomalil a prekvapene zbadal, že postava vychádza po schodoch k nejakej stavbe vedľa chrámu Hagia Sofia. Nie je to mauzóleum? Jusuf sa ešte vždy nebál. Dobehol k vchodu a zistil, že hrobka je ľudoprázdna, z dôvodu rekonštrukcie uzavretá. Len čo vošiel dnu, napriek jeho očakávaniu tam nebola tma. Nad ním sa klenul byzantský strop osvetlený tisíckami sviec.

Sviec...?

Zastal a započúval sa. Všetky vykladané dvere, ktoré viedli z tejto miestnosti, boli otvorené. Jusuf bol teraz nanajvýš ostražitý. Za priestranným átriom sa začínalo bludisko klenutých priechodov a chodieb, a nech už bol ten špehúň ktokoľvek, ukrýval sa. Veľmi premyslene.

Jusuf zacítil vzrušenie z tohto tajomného lovu. Nakoniec to nie je premárnený večer. Protivník ho priťahoval takmer rovnako ako milenka. Dá mu poriadnu príučku.

Cha! Prudký pohyb v kútiku oka. Tamto, za tým oblúkom s otlčeným a zájdeným pozlátením. Jusuf vyrazil svižne a ticho ako mačka.

Predsieň bola pomerne malá, s vyrezávanými arkádami a zničenými modrými mozaikami, a svetlo sviečok neprenikalo do tieňov za stĺpmi. Nikde nijaký východ: bola to pasca. Jusuf zastal a škodoradostne sa usmial. Nadišiel čas obrátiť kartu a vykúriť ho zo skrýše, toho nehanebného špeha.

„Ukáž sa!“ Jeho jasný panovačný hlas sa rozliehal klenutými chodbami.

Odpovedalo mu iba ticho. Pomaly obišiel polkruh a nazrel do každého kúta, každého tmavého miesta.

„Nemáš kam utiecť. Priznaj si to.“

Stále nič. Mihotavý zlatistý vzduch oťažel tichom.

„Kto, dočerta, si? Ihneď sa ukáž!“

Pohyb, zvuk za ním. Zrejme iba jediný krok, ale blízko. Veľmi blízko.

Jusuf sa zvrtol na opätku a prichystal sa na útok, rozzúrený tou trúfalosťou. Zbadal záblesk úsmevu a potom ešte jeden záblesk, zlovestnejší.

„Ty? Čo to, dočerta...“

Jusuf sa potkol, vystrašene s rozhodenými rukami padal dozadu. Nestihol ani vykríknuť. Nemohol utiecť. Nedokázal zavrieť vydesené oči. Len sa ho po prvý raz a naposledy zmocnila ničivá, ochromujúca hrôza, keď sa naňho postava vrhla.

Potom všetky sviece v budove zhasli a Jusufov svet nadobudol farbu absolútnej černe.

1. kapitola

P red tromi týždňami...

„Chýba mi.“

Cassie Bellová bola ticho. Jej kamarátka na ňu pozrela znovu.

„Jake. Chýba mi.“

„Ja viem, Isabella,“ odvetila Cassie. Akoby na to asi mohla zabudnúť...?

Cassie, ktorú zožieral pocit viny, sústredene pozorovala modrú vodnú hladinu a jasné istanbulské ráno. Nemala právo strácať trpezlivosť so svojou nešťastne zaľúbenou spolubývajúcou. Napokon, bola to čiastočne jej vina, že sa Jake, miláčik Isabelly Carusovej, v tomto semestri do školy nevráti.

Želala si jediné, aby Isabella bola šťastnejšia. Nielenže nerada videla svoju kamarátku v mizernej nálade, ale aj sama sa chcela zbaviť nepríjemných pocitov. Čaká ich celkom nový semester a s ním aj celkom nové mesto. Koniec koncov, i celkom nová Cassie, pokiaľ sa dokáže sústrediť a znovu rovnými nohami skočí späť do školského života.

„To je krása, čo?“ S úsmevom štuchla do Argentínčanky a ukázala na výhľad pred nimi.

Isabella sa s viditeľným úsilím prebrala z úvah a zaostrila cez okrúhle zábradlie jachty na modrastý Bospor a mesto plné kupol a minaretov zahalených v hmle. Perami jej pomaly, akoby mimovoľne, preletel úsmev.

„Áno, máš pravdu. Je to úžasné.“

Cassie podobnú panorámu ešte nikdy nevidela – to nebolo vôbec čudné, veď s exotickými svetovými metropolami sa začala zoznamovať iba pred necelým rokom. Dovtedy pendlovala medzi neúspešnými pestúnmi a detským domovom v Cranlake Crescent. Chvalabohu, toto má už za sebou.

Ďalší pocit viny. Cassie preglgla a pevnejšie sa chytila zábradlia. Cranlake Crescent sa síce ani najmenej nepodobal Darkovej akadémii, ale dosť dlho to bol jej domov a všetko tam zlé nebolo. Mala tam kamarátov a mladšie deti ju obdivovali – a, samozrejme, bol tam Patrick Malone. Jej priateľ, mentor a vychovávateľ. Milý a vždy pripravený pomôcť – Patrick.

Patrick, ktorý ju zradil a poslal ju na Darkovu akadémiu bez toho, že by sa obťažoval jej prezradiť tamojšie strašné tajomstvo...

Otriasla sa. Veľmi jej neprospievalo dookola myslieť na to šokujúce odhalenie z minulého semestra – zistenie, že Patrick poznal temných duchov z Akadémie a vedel, že žijú v niektorých študentoch a z ostatných sa kŕmia. Vedel o nebezpečenstve, ktoré by jej mohlo hroziť. A napriek tomu ju tam poslal.

Odpustiť mu nebolo ľahké, ale Cassie sa napriek všetkému, čo sa stalo, usilovala cez prázdniny k tomu dospieť. Spájal ju s minulosťou, nahrádzal jej rodinu, ktorú nikdy nemala. Jednoducho jej, dočerta, chýbal. Ibaže nevedela, ako ďalej. Minulý semester ho celkom odpísala a povedala mu, že ho už nikdy nechce vidieť. Preto sa nemohla vrátiť do Cranlake Crescent ani na veľkonočné prázdniny: nevedela, či stretnutie s Patrickom zvládne. Takže keď jej Isabella ponúkla, aby prázdniny strávili spolu, od šťastia by ju zjedla.

Zjedla...

Nie. Od šťastia by skákala až po strop. Tak to znelo lepšie. A plaviť sa Stredozemným morom na palube luxusnej jachty Isabellinho otca z jedného exotického starovekého prístavu do druhého fakt nebol nijaký trest. No aj tak ju to zasiahlo na citlivom mieste. Závidela Isabelle jej blízky a láskyplný vzťah s rodinou. Uvedomila si, že si musí vyjasniť, kde má rodinu ona. Potrebovala Patricka. Cassie vylovila z vrecka telefón. Zahryzla si do pery a v adresári našla jeho meno. Tak do toho, pomyslela si. Čo môžeš urobiť dnes... Iba rýchlu esemesku. Nič príliš výrečné... Zhlboka sa nadýchla a palcom prešla po klávesnici.

Ahoj. Ako sa máš?

Rýchlo ťukla na odoslať, aby si to nerozmyslela, a potom si zastrčila mobil späť do vrecka. Po chvíli, ktorá sa jej zdala ako večnosť, aj keď to zrejme nebolo viac než sedem-osem minút, telefón zavibroval a pípol. So srdcom v hrdle si prečítala odpoveď.

Od: Patrick Malone

Cassie, som rád, že si sa ozvala. Všetko okej? Veľmi nám chýbaš.

Cassie sa smutne usmiala. Bolo jej jasné, že Patrick je pred ňou ešte vždy trochu v strehu a neprekvapovalo ju to. Veď mu nedala veľa dôvodov na to, aby si robil nádeje, že sa mu onedlho ozve. Prsty sa jej rýchlo rozbehli po tlačidlách.

Aj vy mi chýbate. Ospravedlňujem sa, že som sa prestala ozývať.

Ďalšia kratšia prestávka, potom mobil znovu zavibroval.

Ja to chápem, Cassie. Mohol by som za tebou prísť? Nechcem naliehať, ale budem mať niekoľko dní voľno. Môžem priletieť?

Keď mu odpisovala, neubránila sa úsmevu.

Hej! Budem veľmi rada. Napíš mi mejl s podrobnosťami. Pá.

Bože, to bude krásne uzmierenie...

Cassie, ešte vždy s úsmevom na tvári, pozrela na hornú palubu, kde sa opaľovala Isabellina matka a hltala knihu. Carusovci síce neboli jej rodina, ale boli to tí najmilší a najštedrejší ľudia, s akými sa kedy zoznámila. Akoby aj nie: veď Isabella predsa svoju dobromyseľnú povahu po niekom zdediť musela. Napriek istým tajnostiam, bez ktorých sa nezaobišli, keď sa chcela z Isabelly kŕmiť – a z toho, že klame rodičov svojej kamarátky, mala naozaj zlý pocit –, Cassie sa už od prvého dňa cítila u Isabelliných rodičov ako doma a vedela, že jej budú chýbať. Bude jej smutno za morom, za dlhými dňami plnými leňošenia a za  Mistrálovou tanečnicou.

Ale aj tak. Istanbul.

Keď pozorovala pevninu, ku ktorej sa blížili, nevedela, kam sa skôr zadívať – či na vznešené vily a mešity a malé dedinky na ázijskom pobreží, alebo na monumentálne kupoly a minarety, ktoré sa črtali oproti modrej európskej oblohe na druhej strane. Mala chuť jednoducho vyskočiť z lode a doplávať k brehu, tak veľmi sa tešila na objavovanie tohto starobylého mesta. A dokázala by to. Neutopila by sa, a to vďaka silnému duchovi, ktorého mala v sebe, a režimu kŕmenia, ktorý cez prázdniny konečne zaviedla.

Vďaka Isabelle nebol Cassin duch hladný. Prestala odopierať Estelle jej potreby, čo bol pravý opak jej prístupu zo začiatku minulého semestra. Teda až na Estellino najväčšie želanie – aby dovolila rozdeleným častiam jej ducha spojiť sa vnútri Cassie tak, ako k tomu nakrátko došlo v tú strašnú noc v minulom semestri...

Cassie tú spomienku vyhnala z mysle. Toto si teraz nechcela pripomínať. Všetko sa konečne znormalizovalo – dokonca aj Estelle sa očividne zmierila s tým, že Cassie tvrdohlavo odmieta jej „zjednotenie“. Aspoň zatiaľ to vyzeralo tak, že je so súčasným stavom vecí spokojná.

Cassie ukradomky pozrela na Isabellu a zacítila nával vďačnosti a náklonnosti. Čo by sa s ňou asi stalo, keby jej Isabella z vlastnej vôle veľkoryso neponúkla, že sa stane Cassiným životným zdrojom? Ani si to nevedela predstaviť.

A napriek tomu teraz Isabella vyzerala bez svojho Jaka veľmi nešťastne a stratene. Ich románik plný vášne sa skončil, keď Isabella dovolila Cassie, aby sa z nej nakŕmila, a to napriek tomu, že jej priateľ s tým, pochopiteľne, zásadne nesúhlasil. Ako to len medzi troma kamarátmi mohlo takto dopadnúť? Cassie si pomyslela, že sa asi sama rozplače, ak nejako neodľahčí atmosféru. Zhlboka sa nadýchla.

„Počuj... myslíš, že by sa tu dalo dobre nakupovať?“ spýtala sa kamarátky s úsmevom. Isabella sa striasla, odhrnula si vetrom rozstrapatené vlasy z tváre a kútiky úst sa jej trošku vykrútili dohora. „No, trochu som na to myslela, musím uznať. Veľký bazár by sme mohli vybaviť najskôr, nie? Pretože aspoň chvíľu sa musíme správať ako turistky.“ Usmiala sa ešte viac. Usiluje sa, uvedomila si Cassie s láskou. „A potom butiky! A galérie! A úžasní návrhári!“

„A hodiny matiky...“ Cassie jej pohrozila prstom a obidve sa zachichotali.

„No jasné, aj tie.“ Isabella sa zavesila do Cassie. „Budeme sa snažiť, aby to bolo čo najlepšie, pravda?“

„Samozrejme, prežijeme úžasný semester!“

„Áno, aj keď bez neho.“ Isabelle prebehol po tvári tieň smútku. „Ach, Cassie, prepáč, že som v takom otrasnom naložení. Nemôžem si pomôcť.“

„V otrasnom rozpoložení! To nič, chápem. Jasné, že ti chýba.“ Štuchla do Isabelly, aby ju trochu rozveselila. „Ale Jake je v bezpečí, a to je hlavné. Rozhodne je viac v bezpečí, ako keby sa vrátil späť do školy, najmä pri jeho názoroch. Ber to takto – v New Yorku je omnoho menšia pravdepodobnosť, že sa dostane do šlamastiky, nie? Nadobudne tam trochu odstup od toho nápadu pomstiť smrť svojej sestry... A okrem toho bude mať čas na to, aby mu bolo za tebou smutno, čo povieš?“

„Tak toto je pravda.“ Isabelle sa mihol na tvári náznak úsmevu, no hneď zase pohasol. „Ak na mňa vôbec niekedy myslí. Ale mám veľké starosti, Cassie. Ešte stále má pri sebe ten čudný nôž Vyvolených, to vieme nabetón, nie? A ja...“

„Pst!“ Cassie jej stisla rameno pevnejšie a nervózne pozrela smerom ku kapitánskemu mostíku, odkiaľ videla prichádzať Isabellinho otca.

„Dievčatá! Už vidíte Akadémiu? Tamto je!“

Señor Caruso podišiel k dievčatám, postavil sa za ne a svojou neodmysliteľnou cigarou – ktorú Cassie nikdy nevidela zapálenú – ukázal rovno pred elegantnú provu Tanečnice. Cassie ešte raz pozrela na svoju kamarátku a potom sa zahľadela naznačeným smerom.

Čakala, že ju niekto upozorní skôr, bola priveľmi zamestnaná konverzáciou a pozorovaním dvojakého pobrežia Istanbulu. Teraz pred nimi ležal akýsi malý ostrov. Boli už tak blízko, až sa jej zdalo, že keby natiahla ruku, mohla by sa ho dotknúť. Kapitán už Tanečnicu spomaľoval a skrúcal doprava, aby mohla priraziť k mólu, kde v trblietavej vode kotvilo niekoľko motorových člnov. Teraz, keď boli k ostrovu obrátení bokom, Cassie s úžasom sledovala sídlo Darkovej akadémie, ktoré sa nad nimi vypínalo.

Vyzeralo starobylo – rozhodne staršie ako budova Akadémie v Paríži. Pozlátené rezby sa ligotali v rannom slnku a vežičky, arkády a kolonády pokrýval spletitý vzor modro-zlatej mozaiky s krvavočervenými akcentmi. Cassie videla masívne vyrezávané dvere orámované vzletným pozláteným oblúkom, a to všetko zastrešovala obrovská trblietavá kupola. Akoby niekto túto budovu postavil tak, aby pôsobila odstrašujúcim dojmom. Čo tu kedysi bolo? Palác nejakého sultána? Dokonca aj señor Caruso vyzeral ohromene. Zvieral v zuboch nezapálenú cigaru a s prižmúrenými očami si prezeral budovu.

„Myslím, že si tu ten semester užijete, dievčatá!“

„A ty, Isabella, pridáš v matematike, však, mi hija?“ zamiešala sa do toho señora Carusová, postavila sa vedľa manžela a žmurkla na Cassie. „Budete mi veľmi chýbať, obidve.“

Cassie jej vrátila úsmev. Srdečný prístup a sympatický výzor tohto páru ju ako zvyčajne trochu vyviedli z miery: ona s hrivou tmavobronzových vlasov, ktoré tak pripomínali Isabelline, on so štíhlou postavou hráča póla a iskrivými očami. Páni, pomyslela si, príroda Isabelle naozaj dožičila. Cassie vo veľkej miere vďačila za svoju krásu zasväteniu medzi Vyvolených – na túto výhodu sa nemohla sťažovať. Možno počas tohto semestra objaví ešte ďalšie. Rozhodla sa nájsť na tejto skutočnosti čo najviac pozitívneho.

Jej spolubývajúca už objímala rodičov na rozlúčku a posádka jachty nakladala jej luxusnú batožinu – a Cassine dva ošúchané kufre – do malého člna. Isabellino trápenie s Jakom očividne aspoň na chvíľu ustúpilo na druhú koľaj pred zhonom a rozruchom okolo príchodu do školy.

Nová škola, nový začiatok, pomyslela si znovu Cassie a zistila, že sa teší, ako sa na Darkovej akadémii zapíše. Obidve sa rozlúčili s Carusovcami, Cassie im veľmi pekne poďakovala a všetci sa objali. Onedlho im už Isabellini rodičia kývali z paluby jachty a čln, ktorý unášal Cassie a Isabellu, brázdil cestu k mólu po hladkej belasej hladine.

Celý ostrov s impozantným palácom, kde mala byť ich škola, sa veľmi líšil od toho, na čo bola Cassie zvyknutá v predchádzajúcich dvoch semestroch na Akadémii. Napriek tomu, keď s Isabellou kráčali cez ohradené záhrady k tienistej kolonáde, opäť detailne vyzdobenej zlatom a obkladačkami, všimla si aj známe veci. Prekvapilo ju, že ich vidí rada. Malé jazierko, temné a chladné, a fontánka, ktorá ovlažuje kvapkami vody čierne orchidey. Naľavo od nej vo výklenku stála dobre známa socha Achilla v hrozivom postoji voči Hektorovi. A potom tu boli isté motívy, ktoré si Isabella možno nevšimla, ale Cassie rozhodne áno – prepletené bájne bytosti vytesané do stĺpa alebo plastický symbol zo zložito pospájaných liniek na dverách, ktorý jej podozrivo pripomínal porušený emblém Vyvolených, aký mala vypálený na lopatke.

Áno, všeličo zostalo po starom. A ona chcela dokázať, že ani jej priateľstvo s Isabellou od čias, keď Cassie prišla na školu, sa nijako nezmenilo. Napriek všetkému sa rozhodla, že si toto priateľstvo udrží a nič jej v tom nezabráni. Cassie sa otriasla, keď si skúsila predstaviť, ako by asi všetko zvládala bez svojej najlepšej kamošky. Isabella bola jej pevný bod, hoci toľko iných vecí sa zmenilo.

Jake bol preč. Kedysi vyznávali heslo jeden za všetkých a všetci za jedného, ale Isabellinu novú úlohu v Cassinom živote nedokázal Jake stráviť, a to najmä po tom, čo odhalil, akú rolu hrali Vyvolení v smrti jeho sestry pred pár rokmi v Kambodži. No za to, ako to celé dopadlo, nemohla ani Isabella, ani Cassie. Keby bol ozajstný kamarát, neopustil by ich. Neopustil by Isabellu ani Darkovu akadémiu, posadnutý túžbou pomstiť Jess na úkor lásky k Isabelle a kamarátstva s Cassie. Lenže po celý ten čas sa im neozval. Ktovie, čo teraz vlastne robí?

Cassie sa znovu cítila previnilo. Isabella tak dlho čakala, kým sa do nej Jake zaľúbi, no len čo sa tak stalo, Cassie sa podarilo vstúpiť medzi nich, hoci neúmyselne. V posledných týždňoch dosť často rozmýšľala, či by sama obetovala lásku pre priateľstvo, keby si vymenili úlohy. Asi by pre Isabellu urobila to isté. Asi. Inokedy zase z celého srdca, celým telom túžila po Randžitovi Singhovi. Nedalo sa s tým nič robiť. V ľúbostnom živote nebola o nič úspešnejšia ako Isabella. Medzi Cassie a Randžitom sa všetko skončilo – ak teraz začínala odznova, znamenalo to, že môže začať znovu bez neho. Aj Estelle trvala na tom, že bez neho dokážu žiť. Zlomyseľný duch, ktorým bola Cassie čiastočne posadnutá, bol za to, aby sa presadili bez cudzej pomoci. Randžit predsa Cassie zradil. Zradil obe... Presne tak, moja milá Cassandra! Musíme ísť dopredu.

Cassie sa zastavila uprostred chodby a zmeravela. Isabella prešla ešte niekoľko krokov a spýtavo sa obrátila.

Ale, ale, pomyslela si Cassie uštipačne. Tak tu si, Estelle. Vrátila si sa práve včas, aby si sa zvítala so starou partičkou, čo?

Duch bol cez prázdniny podozrivo pokojný a podľa všetkého potešený, že má konečne pravidelný zdroj živej potravy. Jasné, že sa tá stará bosorka musí objaviť, keď sa má akurát začať škola.

No tak, Cassandra! To nie je veľmi pekné, takto rozprávať o svojej priateľke, nemyslíš?

Cassie sa neubránila ironickému úškrnu, ktorý sa jej objavil na perách.

„Cassie? Si v poriadku?“

„Nič mi nie je, Isabella. Prepáč.“ Cassie podišla ku kamarátke.

„Sme tu, pozri!“ Isabella ukázala na stenu vedľa ťažkých vyrezávaných dvier. Visela tam dobre známa vizitka:

Cassandra Bellová

Isabella Carusová

Cassie pustila držadlo ošúchaného kufra a priložila ruku k teplému starému drevu. S nadvihnutým obočím sa zahľadela na Isabellu.

„Pozrieme sa dnu? Alebo pôjdeme radšej na kávu a vykašleme sa na to?“

Isabella sa zasmiala, otočila veľkým železným kruhom a otvorila dvere dokorán.

Cassie chvíľu mlčala a snažila sa nadýchnuť, kým Isabella vpochodovala do izby a odhodila tam svoju tašku.

„No,“ vydýchla Cassie po chvíli, „tie interiéry jednoducho vyzerajú čím ďalej, tým lepšie...“

Obzerala si obrovskú izbu s množstvom zdobeného mahagónového nábytku, farebných rohoží a tapisérií a pohoviek pokrytých kilimami. Rovno oproti bolo okno s oblúkovou klenbou a okenicami otvorenými do bujných záhrad, za ktorými prebleskoval Bospor a potom mesto.

Isabella sa už zvalila na jednu posteľ s nebesami a zahalila sa do závesu ako do plášťa. Vykukla von a zakryla si spodnú polovicu tváre ako zvodkyňa z háremu. Cassie si ju nevšímala a pokračovala v prieskume. Otvorila ďalšie vyrezávané dvere.

„Ty kokso! Umývadlo je z mramoru.“ Cassie zalapala po vzduchu a prehnane dramaticky sa potkla. „Dokonca aj vaňa!“

„A čo záchod?“

„Nie, ten je normálny, keramický.“

„Aké sklamanie,“ usmiala sa Isabella a zhodila zo seba ťažké závesy. „Aspoň to tu vyzerá celkom inak než v New Yorku, však? Nič nám tu nepripomína minulý semester. To sa mi páči.“

„Hmmm.“ Cassie sa zarazila a chcela vymyslieť, ako situáciu odľahčiť. „No ty si na také prepychové prostredie zvyknutá. Predstav si, ako sa to páči mne.“ Cassie sa postavila k oknu a zhlboka sa nadýchla morského vánku presýteného soľou. „Čoskoro budeš veselšia, sľubujem. Už teraz vyzeráš lepšie,“ povedala a vrhla na kamarátku úsmev plný nádeje.

„Hmmm.“ Isabella sa na ňu nepozrela a ďalej upierala pohľad na ťažké hodvábne nebesá. „Len by som chcela...“

Ach jaj, Cassie, najmä nič nenechať na náhodu! Cassie schytila kilim a hodila ho do svojej spolubývajúcej, ona zvrieskla a musela sa z neho vymotať.

„No tak, zlato,“ usmiala sa Cassie, keď sa Isabella vynorila spod kopy látky. „Je to ťažké, ale my si to tu užijeme. Stále máš mňa, nie?“

Isabella si pošúchala oko a vrhla na ňu úsmev, ktorý bol síce trochu vynútený, ale lepší než nič.

„Hej, stále mám teba. A ty vieš zo všetkých najlepšie, čo mi spraví náladičku, Cassie Bellová...“

2. kapitola

Nakupovanie. Mala na to prísť. Je to síce tak trochu pre turistov, pomyslela si Cassie, ale aspoň sa Isabelle do očí vrátil náznak starej iskry.

Vo Veľkom bazáre sa pod strechou z elegantných oblú kov a ozdobných škridiel miešali zvuky a exotické vône: tabakový dym, pražené orechy, korenie. Obchodíky so šperkmi, kobercami a iznickou keramikou už Cassie ani nerátala. Ceny tu boli nehorázne a Cassie si okrem pistácií, ktoré zobkali pri chôdzi, nemienila kúpiť už nič, ale Isabella sa naozaj túžila dostať do normálu, čo v jej prípade znamenalo výdatnú nákupnú terapiu.

Isabella, už s lepšou náladou, vošla do jedného obchodu a začala zjednávať obzvlášť nádherný kilim. Síce si ho mohla dovoliť aj za turistickú cenu, ako inak, ale Cassie mala pocit, že sa chce dohadovať jednoducho len tak zo športu – aspoň zvyčajne by to tak bolo. No teraz do toho Isabella nevkladala srdce. Po piatich minútach predavač pokrčil plecami a vzdal to. Cassie si kvôli depresiám svojej priateľky začínala robiť vážne starosti.

Všetko je to moja vina, pomyslela si. Iba moja vina...

Isabella sa zastavila uprostred pouličnej vravy, začala sa ledabolo prehrabávať v pestrofarebných šatkách na stojane, povzdychla si a vrecúško s pistáciami strčila Cassie do ruky.

„Dojedz ich, nie som hladná.“

„Isabella, celé dopoludnie si nič nejedla!“

„Nič mi nie je. Jednoducho nie som hladná.“ Žmurkla na Cassie a stisla jej ruku, akoby ju chcela o tom presvedčiť. „To ty sa musíš stále dokrmovať.“

Cassie začula v hlave znechutené tssssssss. Musí pre nás dopĺňať sily, moja milá. Je to od nej fakt sebecké...

„Zavri zobák, Estelle,“ zašomrala.

Isabella na ňu vrhla pohľad, v ktorom sa súčasne zračili úľak aj obavy, ale nemala čas Cassie spovedať. Za jej chrbtom niekto prehlušil krik a dohadovanie sa na trhovisku.

„Isabella! Cassie!“

Cassie sa obrátila za nadšeným hlasom a zbadala, ako na ne spoza hlúčika nemeckých turistov kýva niečia ruka. Objavila sa povedomá tvár, potom zmizla a hneď zase vyskočila, aby videla cez hustý dav, a Cassie sa na ňu zaškerila.

„Ajša, ahoj! Cormac!“

Barbadosanka s Írom sa preplietli davom a pritom sa im darilo stále držať za ruky. Ešte vždy spolu, pomyslela si Cassie. Nečakane zacítila osteň závisti: takto teraz mohla kráčať ona s Randžitom, keby mal odvahu za ňu bojovať. Nazlostene tú myšlienku zahnala. Na Randžitovi Singhovi teraz nezáleží. Nový začiatok...