Búrka – Vo víre minulosti

Aj v tlačenej verzii.

Objedna ť si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Búrka – Uväznený v čase

Julie Crossová

Búrka – Vo víre minulosti – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká čas ť tejto publikácie sa nesmie rozširova ť

bez písomného súhlasu majite ľ ov práv.

Obsah

Prológ

Výcvikový denník agenta Búrky

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Šiesta kapitola

Siedma kapitola

Ôsma kapitola

Deviata kapitola

Desiata kapitola

Jedenásta kapitola

Dvanásta kapitola

Trinásta kapitola

Štrnásta kapitola

Pätnásta kapitola

Šestnásta kapitola

Osemnásta kapitola

Devätnásta kapitola

Dvadsiata kapitola

Dvadsiata prvá kapitola

Dvadsiata druhá kapitola

Dvadsiata tretia kapitola

Dvadsiata štvrtá kapitola

Dvadsiata piata kapitola

Dvadsiata šiesta kapitola

Dvadsiata siedma kapitola

Dvadsiata ôsma kapitola

Môjmu manželovi Nickovi, ktorý so mnou vydržal celý tvorivý proces. Ľúbim ťa. Vďaka za to, že si zo mňa urobil silnejšieho a lepšieho človeka.

Prológ

15. marca 2009

Silu odís ť z toho trávnatého miestečka čo naj ď alej od Holly mi dodávali iba predstavy, ktoré mi prebleskovali hlavou: Holly sedí na úvodnom stretnutí táborových vedúcich, v lone skrýva knihu, do ktorej si dôkladne napísala svoje meno, a vlasy si nakrúca na ceruzku, ktorou si zapisovala poznámky. Vtedy… dnes… som sedel tri rady za ňou a celé hodiny som z nej nemohol spustiť oči. Aj keď sa ani raz neobzrela, zrejme musela vedieť, že na ňu zízam, lebo sa na mňa pred budovou pozrela tesne pred tým, ako som nastúpil do auta. V tom poh ľ ade bola súčasne zvedavosť aj výzva. Keď sa teraz ten deň opakuje, čerpám obrovskú úľavu pri pomyslení, že nebudem v tej miestnosti s ňou a nedovolím, aby sa jej život tak nebezpečne preplietol s mojím. Musel som si tie spomienky prehrávať stále dokola – vedel som, že to prekonám. Dokážem žiť bez nej, kým si viem predstavovať jej život bezo mňa. Ešte dôležitejšie je, že jej život bude bezo mňa lepší.

Potom som vošiel s obviazaným ramenom do otcovho bytu. Potreboval som s ním prebrať veľa vecí, takže som aspoň mohol odsunúť myšlienky na Holly bokom… zatiaľ.

15. marca 2009, 18.00

Oprel som sa zdravou rukou o zárubňu otcovej domácej pracovne. Otec vrhol jediný pohľad na moje zranené rameno a rýchlo ku mne vykročil. „Čo sa ti, preboha, stalo, Jackson?“

„Postrelili ma.“ Nadýchol som sa a bez okolkov som pokračoval: „V auguste minulého roka… Raymond… jeden z NEČov – Nepriateľov času. Teraz je mŕtvy… vtedy v auguste bol mŕtvy, ale to sa ešte nestalo… takže to vlastne neviem isto.“

Otec zmeravel a vyvalil oči. Siahol som do vrecka a vytiahol USB kľúč, ktorý mi v auguste 2009 sám dal.

„Toto je tvoje… viac-menej.“

USB kľúč si vôbec nevšímal. Podišiel ku mne, položil mi dlane na líca a pozorne ma skúmal.

„Si v poriadku? Povedz mi, že si v poriadku.“

V tej chvíli som s istotou vedel, že môžem veriť ktorejkoľvek verzii svojho otca aj všetkému dokopy.

„Fyzicky som v pohode.“ Odtiahol som si jeho ruky z tváre a vložil som mu do otvorenej dlane USB kľúč. „Ale musíme sa porozprávať a možno budeme potrebovať veliteľa Marshalla a doktora Melvina.“

Prikývol, ešte vždy čiastočne v šoku – asi premýšľal, odkiaľ poznám veliteľa Marshalla. Ukázal na kreslo, aby som si sadol. Trpezlivo som čakal, zatiaľ čo si čítal svoje poznámky v počítači. Jeho šifru som nevedel rozlúštiť, ale uhádol som, čo asi práve číta, keď sa prudko nadýchol a pošúchal si tvár.

„Je mi veľmi ľúto, čo sa stalo Eilleen,“ povedal som.

Na chvíľku zatvoril oči a otočil sa v kresle čelom ku mne. „O Holly a o Adamovi Silvermanovi nebudeme nikomu hovoriť… ani veliteľovi Marshallovi, ani doktorovi Melvinovi. Nikomu.“

„Dobre,“ prikývol som, potešený, že v tomto sa zhodneme.

„Mám plán, ako na nich nenápadne dávať pozor.“ Zamyslene sa zadíval cez moje plece na stenu.

„Požiadam jedného dôveryhodného človeka, ktorý zariadi, aby si nikto nič nevšimol. No musíš mi sľúbiť, že sa nebudeš dívať na ich e-maily, Facebook ani nič iné, čo sa dá vystopovať. Jasné?“

Preglgol som. Uvedomoval som si nezvratnosť svojho kroku. „Jasné.“

„A rozhodne ti nedovolím vstúpiť do Búrky,“ dodal otec bezvýrazne, akoby mi čítal myšlienky. „Neviem, čo som si vtedy v auguste myslel… možno som dostal úder do hlavy, prv než som súhlasil, ale niečo také v nijakom prípade nepripustím.“

Čo nechápal, prečo som sa rozhodol práve takto? „Musím tam vstúpiť. Nevrátim sa k starému životu. Nemôžem. Viem o Jenni Stewartovej. Stretol som sa s ňou v roku 2007… v tom inom vesmíre alebo čo to bolo. Mala toľko rokov ako ja a veliteľ Marshall ju prijal do CIA.“

Očakával som námietky a nervózne som si poklopkával po kolene. Bol som ako na ihlách. Ak sa nepustím do niečoho celkom nového, pobežím na schôdzku pre táborových vedúcich, ospravedlním sa pánu Wellbornovi za neskorý príchod a odvolám tú jedinú nesebeckú vec, akú som v živote urobil.

Otec zneistel – to znamenalo, že sa nechá nalomiť. „Uvedomuješ si, že som sa osemnásť rokov usiloval o to, aby sa presne toto nestalo?“

„Ja viem.“

„Pre toto som ťa nevychoval.“ Zmraštil čelo. „Chcem povedať… žil si si celkom dobre… nikdy si sa nemusel o nič starať… nikdy si sa nemusel brániť. Na toto nie si pripravený. Možno by sme mohli iba…“

„No tak sa pripravím,“ prerušil som ho rozhodne. Vstal som, prv než ma stihol zadržať, a siahol som po telefóne na jeho stole. „Mám veliteľovi Marshallovi zavolať ja alebo to urobíš ty?“

„Fajn.“ Vytrhol mi slúchadlo z ruky a hodil ho späť na vidlicu. „Poznáš vôbec jeho číslo?“ spýtal sa, zatiaľ čo vyťukával číslo na svojom mobile.

Pousmial som sa naňho. „Hm… nie.“

15. marca 2009, 21.00

„Keď urobím polskok, zostanem v tejto miestnosti, ale zároveň budem aj niekde inde… tam, kam som skočil,“ pokúšal som sa vysvetliť doktorovi Melvinovi a veliteľovi Marshallovi. Na ich tvárach som čítal nedôveru, akoby si vraveli, že som si tento typ cestovania v čase vymyslel.

„Môžem to dokázať. Dajte mi nejakú úlohu – otázku, na ktorú budem môcť odpovedať jedine v prípade, že sa pozriem do minulosti.“

„Takže momentálne si naozaj tu, v tomto roku?“ spýtal sa otec. „Nesedíš okrem toho ako bezduchá bábka niekde inde?“

Vedel som, že je to čertovsky mätúce, ale nemohol som si pomôcť: začínalo ma štvať, že musím tieto čudesnosti vysvetľovať hádam miliónty raz. Vyčerpane som si sadol na pohovku v obývačke.

„Naozaj tu nie som iba napoly, ale úplne. Skočil som sem z inej časovej línie.“

„Ako si tým môžeš byť taký istý?“ spýtal sa Marshall.

„Pri polskoku sa cítim inak. Všetky pocity sú tlmené – teplo, zima aj bolesť.“ Ako na podčiarknutie tých slov ma zabolelo v ramene. Trochu som si ho voľnou rukou pošúchal, ale to bolesť ešte zhoršilo. „Polskok je ako tieň časovej línie, v ktorej práve som. Preto sa na mojej základni nič nemení.“

Toto vysvetlenie som si vypožičal od Adama 007, ale pomyslel som si, že to aspoň bude znieť, akoby som vedel, o čom hovorím.

„Časové línie chápeš ako paralelné svety?“ ozval sa doktor Melvin. „Iba na vysvetlenie… úplný skok je pre teba presun do iného, paralelného sveta, a nie skok v čase v rámci sveta jedného?“

„Správne… a viem isto, že existuje viac časových línií, lebo keď som sa vrátil do roku 2007… nie polskokom, bol som tam v okamihu, cítil som bolesť, zimu a všetko,“ drmolil som. „Potom som skočil naspäť do pôvodnej časovej línie, písal sa rok 2009 a vaše tamojšie verzie si nepamätali nič z toho, čo sa stalo v roku 2007, odkiaľ som sa práve vrátil.“

Už teraz sa ma zmocňoval závrat a tušil som, že ešte len začíname.

„Možno by sme si mali overiť jeho schopnosti… nechať si ukázať ten polskok,“ povedal doktor Melvin zamyslene. „No nechcem ho preťažovať, vzhľadom na jeho zranenie a vôbec.“

Veliteľ Marshall, ktorý sa opieral o rímsu kozuba, zdvihol ruky. Pripomínalo mi to náš rozhovor v roku 2007, keď ma omámil handričkou napustenou nejakým jedom a odvliekol ma do toho tajného ústredia. „Ten chalan nebude podnikať nijaké cesty v čase, pokiaľ mu to neprikážeme, jasné?“

Doktor Melvin aj ja sme zdráhavo prikývli.

„Myslím, že vaše nadšenie je trochu predčasné, pán doktor.“ Marshall si založil ruky na prsiach a zahľadel sa na mňa z výšky svojich sto deväťdesiatich centimetrov. „Možno sa naučil pár nových trikov, ale nie je dosť zrelý, aby si poriadne uvedomoval následky svojich činov. Takže vravíš, že ťa postrelil Raymond?“

„Áno,“ precedil som pomedzi zuby. Táto Marshallova verzia nebola o nič lepšia ako druhé dve, s ktorými som sa stretol.

„A Raymond je… ako si ho opísal, malý zavalitý ryšavec, modrooký a ostrihaný na ježka… a na tvári môže a nemusí mať odtlačok podpätku?“ spýtal sa Marshall, akoby šlo o policajný výsluch debilného podozrivého.

Možno mal otec pravdu. Možno by som toto fakt nepotreboval. Predstavil som si Holly, ako ide domov vo svojej starej otlčenej honde… a vedľa nej Adama. Jasne som videl, ako sa spolu smejú a žartujú o rozmaznaných detičkách, na ktoré budú musieť celé leto dohliadať.

Zdvihol som hlavu k Marshallovi a potlačil zlosť. „Hej, to je Raymond. A je mŕtvy. Otec ho zabil. No po prvý raz som sa s ním stretol v októbri 2009, keď zastrelil…“ Na sekundu som sa zarazil – videl som, ako otec mierne krúti hlavou, aby mi pripomenul, že nemáme spomínať Holly. „Pokúsil sa ma zastreliť… neúspešne, ale potom som zostal trčať v roku 2007 a ktovie, čo som pokazil tým úplným skokom do paralelného vesmíru alebo čo to bolo. Keby som prešiel nejakým výcvikom, možno by sa to nestalo. Vy nechcete, aby som sa vedel brániť? Pre dobro všetkých.“

„Nie sme normálne oddelenie CIA,“ namietol Marshall. „Ak si si už z televízie alebo filmov o špiónoch urobil akékoľvek predstavy, zase si ich rýchlo vyhoď z hlavy. Našou najväčšou prioritou nie je práca pre americkú vládu, a dokonca ani pre amerických občanov, ale pre ľudstvo ako také… Konkrétne nám ide o zachovanie prirodzeného, etického stavu ľudstva. Výcvik nových agentov trvá dva roky a počas neho im vštepujeme práve toto. Nemôžeme dovoliť, aby si sa tam z ničoho nič objavil a oznámil im, že si bol vytvorený v laboratóriu z genetického materiálu klonovanej ženy. Nesmieme im prezradiť, že vieš cestovať v čase alebo že ti ten gén Tempus umožnil, aby si sa za jediný deň naučil po perzsky a zapamätal si obrázky jednotlivých krokov sebaobrany. Nič z toho im nesmieme povedať, ak chceme, aby naďalej dôverovali vodcom, ako som ja alebo tvoj otec.“

„O koľkých agentoch v tom tréningovom programe hovoríme?“ spýtal som sa zo zvedavosti. Celé oddelenie sa mi videlo príliš nejasné a hmlisté. Ešte vždy som si to nevedel usporiadať v hlave.

„Také podrobnosti sú tajné,“ povedal Marshall. „Chápeš, čo ti tým chcem povedať, synak?“

Očividne sa ma chystal prijať. Asi nejako uhádol, že sa spýtam. Predtým robil drahoty zrejme z taktických dôvodov.

„Nevravte mi synak.“ Tie slová zo mňa vyleteli skôr, než som sa stihol ovládnuť. Marshall iba prižmúril oči, ale nič nenamietal. „Áno, rozumiem. Nesmiem nikomu hovoriť o svojich zvláštnych schopnostiach… nesmiem ich používať… a najmä nesmiem nikomu vravieť, že pochádzam z klonu.“

Marshall pozrel na displej svojho inteligentného telefónu. „Takže si ochotný všetkého sa vzdať… slobody, ktorú si si užíval za vládne peniaze? Podľa agentky Stewartovej sa máš zajtra večer zúčastniť na benefičnej akcii a nasledujúci večer na večierku v Calebovom dome. To znie ako super zábava.“

„Som pripravený vypadnúť z New Yorku, ak narážate na toto.“

Marshallove pery sa zvlnili úsmevom, z ktorého sa mi zovrel žalúdok. „Výborne, lietadlo do nášho výcvikového tábora štartuje zajtra ráno o šiestej.“

„Kde…“ začal som sa pýtať, ale Marshall ma umlčal zdvihnutou rukou.

„To je tiež tajné, chlapče. Zvykni si na to. A nečakaj, že s tebou budeme ja alebo agent Freeman zaobchádzať inak ako s ostatnými.“

„Agent Freeman?“ Muž, ktorý mňa a Courtney v siedmej triede sledoval každý deň do školy. V časovej línii, ktorú som práve opustil, vedel o tom, že dokážem cestovať v čase. „A… poviete mu niečo? O mne?“

„Nie,“ odvetili otec a Marshall jednohlasne. Veliteľ rázne vyšiel z miestnosti.

Len čo sa za ním zatvorili dvere, na tvári doktora Melvina sa rozlial súcitný výraz, aký som poznal celý život. „Ukáž mi to rameno,“ povedal a už mi začal sťahovať obväz cez hlavu. „Musíš si ho ešte zopár dní šetriť.“

Obzrel som sa na otca. „Vieš, kam ráno poletím?“

Pokúsil sa o úsmev. „Chceš povedať, kam poletíme. Áno, viem to. Do púšte.“

„Do Arizony?“ spýtal som sa.

„Nie, na Blízky východ.“

Blízky východ? Sebadôvera, ktorú som v sebe našiel počas rozhovoru s veliteľom Marshallom, pomaly vyprchala a ja som si uvedomil, že v skutočnosti vôbec netuším, do čoho idem.

16. marca 2009, 6.00

„Povie mi niekto, čo sa tu, dočerta, deje?“

Otec, Marshall, Freeman a ja sme stáli na pristávacej ploche newyorského letiska a dívali sa na luxusné lietadlo, akým som letel už veľa ráz. Predtým som si však myslel, že ho ocko používa ako šéf firmy.

„Jackson sa na niekoľko nasledujúcich týždňov pripojí k nášmu tímu,“ povedal Marshall.

Freeman naňho vyvalil oči. „Čože? To má byť nejaká školská brigáda?“

Marshall sa na mňa zaškeril, akoby chcel povedať: Vedel som, že ťa nikto nebude brať vážne.

„Sformulujem to inak. Agent Jackson Meyer sa pripojí k výcviku. Prideľujem ho konkrétne k vašej skupine pokročilej obrany. Zaobchádzajte s ním rovnako ako s ostatnými regrútmi.“

Freeman pozrel na mňa. „To je vtip, pravda?“

Otec ho potľapkal po chrbte. „Kdeže. Je váš. Je to tak trochu tradícia, nemyslíte? Váš otec trénoval mňa, ja som trénoval vás… a vy teraz vycvičíte môjho syna.“

Otec s Marshallom nastúpili do lietadla a nechali ma stáť vonku so zmäteným agentom Freemanom. Ten nakoniec pokrútil hlavou, obrátil sa ku mne a polohlasom povedal: „Neviem, o čo tu Marshallovi ide, ale neboj sa… Postarám sa, aby si bol v poriadku.“

„Hm… vďaka,“ prikývol som. Nič iné mi nezišlo na um.

Na palube lietadla som v rýchlosti prebehol očami ostatných pasažierov a narátal som jedenásť neznámych tvárí. Samí mladí. Veľmi mladí. Asi v mojom veku alebo o rok či dva starší. Zakotvil som pohľadom na Jenni Stewartovej a čakal som, ako zareaguje. Ako sa bude líšiť od dievčiny, ktorá sa v roku 2007 hrala na ockovu sekretárku a dostala ma na kauciu z väzenia?

Otočila sa k môjmu otcovi, ktorý sedel dva rady za ňou, akoby si nebola istá, akú úlohu hrá teraz. Sekretárku? Alebo niečo celkom iné?

Marshall sa postavil vedľa mňa a počkal, kým ostatní zmĺknu. „Mnohí z vás poznajú Jacksona, syna agenta Meyera. Teraz sa pripojí k vašej skupine. Budete sa k nemu správať ako k jednému z vás.“

„Moment,“ ozval sa mladík so širokými plecami zo zadného radu. „Študuje francúzsku poéziu, nie?“

„Nemal by si strážiť rozmaznané decká alebo niečo podobné?“ pridal sa iný.

V lietadle sa ozval nervózny smiech. Nespúšťal som zrak z Jenni Stewartovej – vedel som, že v roku 2007 mi rada pomohla s učením. Zmäteným pohľadom prechádzala medzi Marshallom, ockom a Freemanom, no nič nevravela a takmer som počul, ako sa jej v hlave roja rôzne teórie. Vedľa nej sedel pehavý vychudnutý chalan, ktorý bol určite ešte mladší odo mňa.

Sadol som si pred nich a otočil som sa, aby som mu podal ruku. „Som Jackson.“

„Viem, kto si… Všetci to vieme.“ Nepotriasol mi ruku a namiesto toho zavŕtal pohľad do knihy. „Som Mason… Mason Sterling.“

Jenni Stewartová sa uškrnula a štuchla do Masona lakťom. „Toto bude haluz… Junior sa hrá na tajného agenta. Musel poriadne prosíkať, aby ho nakoniec pustili do tohto lietadla.“

„Hej,“ zašomral Mason ticho.

Povzdychol som si, obrátil som sa naspäť dopredu a posunul som sa na sedadle nižšie, aby mi nikto nezačal niečo hádzať na hlavu. Fajn. Ak to musí prebiehať takto, postupne im dokážem, že som plnohodnotný člen skupiny, nech to bude stáť čokoľvek. Prestanem sa k nim správať tak otvorene. Vytvorím si tvrdú ulitu, ktorá mi zabráni myslieť na Holly a želať si pri polskoku porozprávať sa s Adamom alebo znovu navštíviť svoju sestru Courtney.

Toto je teraz môj život.

Lietadlo sa odlepilo od zeme. Díval som sa z okienka a sľuboval si, že sa maximálne sústredím na momentálnu úlohu. Urobím, čo bude v mojich silách, aby som bol v tejto práci dobrý. Dozviem sa viac o Nepriateľoch času. Zistím, čo sa, dočerta, stalo, že z toho vznikla budúcnosť, akú mi ukázala malá Emily. A prečo mi tak veľmi pripomína Courtney. A to všetko bez rizika spojeného s cestovaním v čase. Práve to ma predsa dostalo do problémov.

Vedľa mňa si sadol otec. „Ospravedlňujem sa za nich,“ povedal. „Je to pevne zomknutá skupina a naučili sme ich, aby boli voči všetkému podozrievaví.“

Pokrútil som hlavou. „Rozumiem… Musím si svoje miesto zaslúžiť, rovnako aj ich rešpekt. Už som túto hru hral.“ Áno, keď som balil Holly 007, pomyslel som si proti svojej vôli.

Otec mi zase asi čítal myšlienky. „Bojíš sa o…?“ Holly. Nepovedal to nahlas, ale uhádol som, čo tým myslí.

„Verím ti.“ Na niekoľko sekúnd som sa mu zadíval do očí, aby vedel, že to myslím úprimne. To bola asi jediná vec, ktorou som si bol istý. Obrátil som pohľad k oknu. „Sám sebe ani veľmi nie, ale snažím sa.“

Holly bude v poriadku… bude šťastná. Zatvoril som oči a predstavil som si ju bezo mňa. Usmial som sa sám pre seba. Bude mať skvelý život. Fakt skvelý.

S týmto vedomím dokážem prežiť veľmi dlho.

Zo snívania ma vytrhol Mason, keď kopol do operadla môjho sedadla. „Čo sa ti stalo s rukou?“

Neobrátil som sa k nim, ale odvetil som dosť nahlas, aby ma okrem Masona počula aj Jenni Stewartová. „Postrelili ma.“

„Fíha,“ vydýchol Mason, ale hneď zhíkol. „Au! Dočerta, Stewartová!“

Otec sa ticho zasmial a ja som pokrčil plecom. Musel som premáhať úsmev. Aspoň na niekoho som urobil dobrý prvý dojem. Jedného si môžem odškrtnúť… zostáva mnoho ďalších.

Výcvikový denník agenta Búrky

17. marca 2009

Miesto: Neznáme. Niekde na Blízkom východe

Adam,

ešte stále píšem pre teba denník, aj keď ti ho pravdepodobne nikdy nedám prečítať. Asi by bolo lepšie, keby som ho nepísal. Ale ak som sa od teba niečo naučil, je to vedomie, že musím byť pripravený na najhoršie. Skrývam si tento denník do uzamykateľnej skrinky, ktorú mi dal doktor Melvin a ktorá sa dá odomknúť iba mojimi odtlačkami prstov.

Púšť je horor. Cez deň je tu horúco ako v pekle a v noci zase zima.

V stane bývam so sedemnásťročným chalanom, ktorého denník obsahuje fotografie a základné informácie o každej babe, s ktorou som kedy chodil. Zrejme šlo o jednu z prvých Masonových úloh. Teraz si už nedokážem predstaviť sám seba so žiadnou z nich. Akoby to všetko prežil iný človek. Myslím iba na „tú, ktorej meno sa nesmie vysloviť“.

No a všetci volajú Masona Sterlinga Mason. Aj oco a Freeman. Je to naozaj čudné. Možno preto, že je taký mladý – „agent Sterling“ evokuje skôr namakaného špióna v strednom veku.

Dnes som sa naučil hlavné poslanie Búrky, ale pochybujem, že ho inzerujú v nejakej brožúrke: „Búrka sa zaoberá ochranou sveta pred zásahmi do našej minulosti, prítomnosti a budúcnosti neprirodzenými a neetickými metódami. Pri práci s pokročilou technológiou Búrky sa hľadí na najlepšie záujmy nielen amerického ľudu, ale celého ľudstva.“

20. marca 2009

Miesto: Púšť. Stále

Jenni Stewartová! Hej. Nemám ju veľmi v láske. Jasné, je tu jediné dievča, takže to musí byť pre ňu ťažké, ale to neznamená, že mi môže v kuse komplikovať život. Prečo nezabŕda do agenta Parkera? Alebo Millera? Zatiaľ ich dosť dobre nepoznám, ale obaja sú omnoho väčší šovinisti ako ja. A to nehovorím o tom, že si neprestajne okato obzerajú jej zadok, čo ja nerobím. No najviac mi na nej prekáža asi to, že netuším, kto vlastne je. Každý deň si skúša novú identitu… Dievča z geta v Harleme, južanská slečinka… a potom má úlohy cudziniek – vystriedala azda všetky možnosti. Viem, že sa v Búrke špecializuje na zahraničné operácie, ale nemôže byť aspoň päť minút sama sebou?

Dnes som sa učil správne zaobchádzať so zbraňou, aj keď ma ešte stále bolí rameno. Agent Freeman tvrdí, že som rodený strelec. Nezabudni, to je ten chlapík, čo mňa a Courtney ako trinásťročných sledoval každý deň do školy. Najprv som bol dosť nervózny. Moje doterajšie skúsenosti so zbraňami spočívali v tom, že som videl, ako zastrelili Holly, a že som počas polskoku zabil toho ryšavého NEČa Raymonda, keď som navštívil svoje dvojročné ja v roku 1992. Po návrate na základňu v roku 2009 som mal neprestajne pocit, že mám na rukách krv, aj keď tam v skutočnosti žiadna nebola. Tu sú iba terče alebo figuríny vystrihnuté z kartónu. To zvládnem.

Zajtrajšie streľby na terč sú prvou možnosťou ukázať, že som v niečom dobrý. Agentka Stewartová, priprav sa. Nováčik ti to ukáže.

22. marca 2009

Miesto: Púšť

Po týždni získavania skúseností mám v podstate predstavu o typickom výcvikovom dni:

5.00 – 6.30: rozcvička (osem- až pätnásťkilometrový beh plus ďalšie fyzické mučenie, ktoré vedie Freeman alebo ocko).

6.30 – 7.30: sprchovanie (máme tu iba šesť prenosných sprchovacích kútov, takže je v záujme každého docviči ť ako prvý) a raňajky.

7.30 – 12.30: špeciálny výcvik. Pre mňa a ďalších troch to znamená zbrane, boj muža proti mužovi (ďalšie cvičenie!) a veľa strieľania na terč, zblízka aj zo zálohy.

12.30 – 13.30: obed (buď studený z konzervy, alebo si môžeme nad ohňom zohriať párky a fazuľu, no zvyčajne sa nikomu nechce uprostred dňa založiť oheň a tráviť čas na slnku).

13.30 – 15.00: výučba cudzích jazykov (učím sa s otcom a niekedy s doktorom Melvinom, neviem, čo robia ostatní).

15.00 – 18.00: tajné akcie. Niektorí z nás sa na ne vyslovene špecializujú, ale všetci musíme vedieť sledovať podozrivého, odhaliť, že niekto sleduje nás, rozmiestňovať ploštice, h ľ adať ich, zneškodňovať výbušniny… a tak.

18.00 – 19.00: večera, väčšinou pripravená vonku. Otec alebo Marshall lietajú vrtuľníkom do mesta a vozia čerstvé potraviny a veci, ktoré nie sú vyrobené tak, aby prežili atómové bombardovanie. To bude asi vyvrcholenie dňa.

19.00 – 22.00: ďalšie aktivity. Skúšame hrať rôznych ľudí, nacvičujeme preobliekanie, študujeme na skúšky zo zemepisu a dejepisu. Každý deň niečo iné.

22.00: mali by sme ísť spať, ale všimol som si, že takmer všetci vyťahujú knižky a počítače, aby si zosumarizovali nahromadené údaje Búrky a pripravovali sa… no, jednoducho na všetko.

25. marca 2009

Miesto: Púšť

Fakty o NEČoch, Nepriateľoch času: Bolo pozorovaných spolu dvanásť cestovateľov v čase, prvý raz v roku 1983. Dnes som si uložil do pamäte všetky ich fotografie a základné údaje.

NEČi, s ktorými som sa stretol:

Thomas (nebol vraj videný od roku 2005, údaje z tejto časovej osi zjavne nezahŕňajú moje dobrodružstvá v paralelnom vesmíre roku 2007 ani predchádzajúci rok 2009, ktorý som opustil pri skoku sem. O tom viac neskôr.)

Raymond (mŕtvy, ryšavec s odtlačkom podpätku na tvári)

Cassidy (moja biologická matka)

Rena (mŕtva, blondínka z hotelovej strechy)

Jacob (práve som sa dozvedel jeho meno, bojoval proti nám v rekreačnom stredisku)

Edward (jeho meno som sa tiež dozvedel až teraz, objavil sa pri búrke na člne s Holly, otcom a Adamom)

Harold (mŕtvy, otec ho zastrelil v inej časovej línii roku 2007, zrejme ide o klon vytvorený doktorom Ludwigom)

Na základe vzoriek krvi, ktoré Búrka NEČom odobrala v rôznych okamihoch, to vyzerá, že u niektorých je gén Tempus výrazne prítomný, kým u iných sa dá len ťažko nájsť (niekde sa ho nepodarilo objaviť vôbec). Ja ho mám skrytý. Doktor Melvin predpokladá, že NEČi vznikli každý v inom roku, a tak sa nachádzajú buď ďalej, alebo nie až tak ďaleko v rámci evolučného procesu. Nejde o evolučný proces, ako keď sa opice menia na ľudí, ale o taký, keď sa z normálnych ľudí stávajú cestovatelia v čase. Je teda čoraz ťažšie nájsť ten gén v krvi alebo, naopak, sa postupne zvýrazňuje?

A majú NEČi nejaké miesto… alebo čas schôdzok? Ako by asi vyzerala pozvánka?

Vážení Nepriatelia času,

zídeme sa všetci v roku 1984… niekedy v júni. Dajme tomu pri mrakodrape Empire State Building. Prineste si so sebou budúce pochúťky, pretože v tomto roku McDonald vypráža svoje produkty na živočíšnom tuku, a nechceme predsa zasviniť budúcnosť bravčovou masťou. Pozrite sa do diára, či na jún 1984 nemáte naplánované nejaké útoky. Ak áno, navrhnite mi, aký dátum by sa Vám hodil.

S pozdravom,

Thomas

3. apríla 2009

V databáze CIA som našiel hlásenie z októbra 2005, keď bol v tejto časovej línii naposledy videný Thomas. Vyhľadal môjho otca, ktorý s ním nakrútil trojminútový rozhovor, mierne rušený ševelením vetra a zvukmi newyorskej dopravy. Rozhovor vyzeral takto:

Thomas: S poľutovaním sme sa dopočuli o produkte Axelle A. Doktor Ludwig sa domnieva, že pozná riešenie, ktoré by predišlo nádorom… prinajmenšom pri druhom subjekte.

Agent Meyer: Nemám záujem o nijaké Ludwigove riešenia, Thomas. Myslím, že to už viete.

Thomas: Na jeho skenoch nie je ani stopa po rakovine?

Agent Meyer: Jeho mozog funguje ako normálny mozog pätnásťročného chlapca v roku 2005. Zdá sa, že na Axelle sa zbytočne vynaložili milióny dolárov.

Thomas: Chápem. A čím presne je motivovaný váš pretrvávajúci záujem o toho chlapca?

Agent Meyer: Ľ udskou náklonnosťou. O tej nič neviete.

Thomas: O náklonnosti viem všetko, čo sa o nej vedieť dá. Len som sa rozhodol, že sa ňou nedám spútať. No nemáte sa čoho báť, agent Meyer. Na produkte B nám nezáleží, aspoň kým sa veci nezmenia. A zatiaľ to vyzerá, že sa nič také nestane.

Agent Meyer: A keby sa zmenili?

Thomas: V takom prípade sa zrejme uvidíme opäť.

Tu sa rozhovor končí. V hlásení sa uvádza, že môj otec trikrát vypálil, ale Thomas zmizol bez stopy. Očividne prežil, lebo ma vyhľadal, keď sa veci začali meniť. Zaujímalo by ma, ako rýchlo po mojom prvom skoku v septembri zistil, čo dokážem.

9. apríla 2009

Umenie cestovať v čase. Práve to teraz študujeme. Sedím ako na ihlách a starostlivo si ukladám do pamäti každé slovo, ktoré môj otec, Marshall alebo doktor Melvin vyslovia. Neskôr sa musím vrátiť k denníku a aplikovať fakty na svoje vlastné skúsenosti. V podstate som sa zatiaľ dozvedel, že polskoky v súvislosti s časovými líniami neznamenajú vôbec nič. Vlastne som sa na to musel opýtať oca v súkromí. Nemohol som predsa zdvihnúť ruku a položiť otázku: „Počujte, pán doktor, keď cestujem v čase s pomocou génu získaného z naklonovanej osoby…“ Všetci dvanásti kolegovia z oddielu by ihneď tasili zbrane a namierili ich na mňa. Alebo by im to znelo tak bláznivo, že by mi začali dávať studené obklady proti úpalu.

Skutočnosť, že polskoky prakticky nič neznamenajú, ma z nejakého dôvodu pevnejšie ukotvuje na jednom mieste. Necítim sa aspoň natoľko stratený. Od chvíle, keď som sa narodil – 20 .  júna 1990 – do dňa, keď som skočil do roku 2007 – 30. októbra 2009 –, som žil v jednej časovej línii. V jedinom svete. Sám pre seba ho označujem ako Svet A. Paralelný vesmír z roku 2007 nazývam Svetom B. Viac napísať nemôžem, lebo ešte vždy sa usilujem pochopiť, čo presne sa stalo potom. Čoskoro napíšem viac…

12. apríla 2009

Vyzerá to tak, akoby veliteľ Marshall chcel, aby som neuspel! Akoby to očakával. Tým ma núti zabudnúť na všetko – na záchranu sveta, záchranu Holly, cestovanie v čase – a sústrediť sa iba na to, aby som ho pripravil o ten jeho hlúpy stoický výraz. Akoby ho vytesali zo žuly. Nech urobím čokoľvek, zakaždým mi venuje pohľad človeka, ktorý vedel, že to urobím alebo že položím nejakú konkrétnu otázku. Neznášam pomyslenie, že ma má niekto takto prečítaného. Navyše, že je to Marshall. Aspoň by sa mohol usilovať pomáhať mi, aby som mal pocit, že sem naozaj patrím. Alebo to vysvetliť ostatným. Dobre, nezostáva mi nič iné, len sa snažiť ešte viac. Budem musieť byť jednoducho zo všetkých najlepší.

15. apríla 2009

Dnes sme sa s otcom rozprávali po perzsky. Rozumieť perzštine som sa naučil roku 2007 pomocou metódy doktora Melvina za necelých osem hodín – púšťal mi vtedy nahrávku do uší, keď som spal. No až teraz začínam touto rečou aj hovoriť. Učím sa to nepretržite mesiac. Ostatných účastníkov výcviku moje rýchle pokroky ohromujú. Po perzsky hovoríme iba piati – samozrejme vrátane Stewartovej, takže sa nemôžem cítiť až tak nadradene. Ďalší z pätice je Mason, čo však nie je čudné, ak vezmeme do úvahy, že má najvyššie známe IQ v Severnej Amerike.

Doktor Melvin sa ma pred chvíľkou spýtal, aký jazyk by som sa chcel naučiť ako ďalší, a Marshall odpovedal za mňa: „Mandarínčinu.“

Zaujímalo by ma, či pôjdeme do Číny, alebo zaútočia NEČi a budú nám oznamovať zásadné informácie v mandarínskej čínštine. Alebo ma Marshall proste iba nenávidí, a preto mi vybral jednu z najťažších rečí.

18. apríla 2009

Miesto: Uzbekistan, Turkmenistan, púšť

Moja prvá úloha v rámci terénneho výcviku! Vrtuľník nás dopravil na leteckú základňu Karši-Chanabad v Uzbekistane. Americké letectvo ju údajne v rokoch 2001 – 2005 využívalo na misie proti al-Káide. V roku 2005 nás odtiaľ vykopli. Teraz sme ale „náhodou“ museli pristáť práve tu ako pracovníci Červeného kríža, mieriaci do Afriky, ktorým sa pokazil stroj. Vojaci z nás neboli veľmi nadšení, ale nikoho z nás nezastrelili, čo som vnímal ako plus. Hoci by som bol možno ochotný pre dobro tímu obetovať Stewartovú…

Tú poslali dovnútra ako prvú, aby sa porozprávala s nejakou vysokou šaržou. Mason a ja sme sa zatiaľ mali vkradnúť oknom do budovy a rozmiestniť päť odpočúvacích zariadení. Podarilo sa nám to bez väčších problémov a Freeman nás všetkých odmenil výletom do akéhosi turkménskeho baru. Bola tam dokonca aj klimatizácia. Myslím, že som si ešte nikdy tak neužíval umelo chladený vzduch ako dnes. Mason, otec a ja sme ako jediní mali dosť odvahy ochutnať miestne jedlo. Celkom dobré. Iné, než na aké sme zvyknutí, ale dalo sa jesť.

19. apríla 2009

Miesto: Púšť

Tak som to uhádol – pôjdeme do Číny. A moja mandarínčina sa zo dňa na deň zlepšuje. Dúfam, že tam nebude taká horúčava a sucho. Znesiem všetko okrem púšťového podnebia.

20. apríla 2009

Miesto: Siamen, Čína

Dnes sme pristáli v Siamene. Leží na pobreží Tchaj-wanu. Keď sme s Masonom a agentom Parkerom v meste nakupovali zásoby, zbadal som plavovlasé dievča obrátené chrbtom ku mne a zmocnila sa ma panika. Asi to bolo tým, že v Číne veľa blondínok nie je, takže tá dievčina vyčnievala z davu. Nebola to Holly – niežeby som to očakával. Čo by tu robila? Aj tak som však bežal za otcom, aby som sa ho spýtal, či ju v poslednom čase kontroloval. Po prvý raz som sa ho spýtal aj na podrobnosti. Vedel som, že mi povie, keby sa niečo stalo, a nechcel som, aby mi ju zbytočne pripomínal. Odpovedal, že ju sleduje niekto mimo Búrky a nemám sa čoho báť.

Kiežby sa mi podarilo pokročiť ďalej. Nemyslím k ďalšiemu dievčaťu. To je to posledné, čo ma momentálne zaujíma. Iba chcem prestať po nej túžiť. Zbaviť sa pocitu, že som urobil chybu. Viem, že som ju neurobil. Dokonca aj otec s tým súhlasí.

Niekedy si predstavujem, čo asi Holly robí, ako bude vyzerať o desať rokov a aké úžasné veci dokáže, a som vďačný za to, že jej nemusím chýbať tak, ako ona chýba mne.

24. apríla 2009

Miesto: Siamen

Umenie cestovať v čase, 2. časť – toto sa ti bude veľmi páčiť, Adam, ak si to niekedy prečítaš. Naposledy som skončil tým, že som sa pokúšal vymyslieť, čo sa stalo po mojom odchode zo Sveta B (časová línia v roku 2007), keď som skočil do 13. augusta 2009 a potvrdil si, že nie som vo Svete B. Lebo Adam vravel, že ma stretol až v marci 2009, nie v septembri 2007. Podľa teórií doktora Melvina, ktorými sa pomaly prehrýzam (rýchlejšie to nejde, ak si nechcem vyvolať migrénu), som sa vrátil do Sveta A. Moje kroky vyzerali asi takto:

Posledný krok privádza na scénu Svet C – alebo sa to aspoň dá predpokladať. Nabudúce musím zvládnuť teórie o tom, čo som zhruba schopný urobiť. Niežeby som sám cestoval v čase, no potrebujem poznať schopnosti Nepriateľov času. Čím viac sa o cestovaní v čase dozvedám, tým som si istejší, že už nikdy nechcem podnikať niečo také.

28. apríla 2009

Miesto: Tchaj-wan

Sme tu kvôli istej akcii, ale môj podiel na nej spočíva v nudnom monotónnom sledovaní záberov jednej z kamier, ktoré sme umiestnili na istú vládnu budovu. Nie som ani blízko miesta akcie, takže je to fakt strašná nuda.

Dnešná poznámka o cestovaní v čase: práve som sa dozvedel, že úplný skok v jednej časovej línii, aký som urobil vo Svete A, sa nazýva dokonalý skok a dá sa pri ňom meniť priebeh udalostí. Je známe, že niečo také vie Thomas. Iného NEČa s takými schopnosťami som v záznamoch nenašiel.

Poznámka k Búrke: Keď sme boli s Courtney batoliatka a hrali sme sa na pieskovisku, celé oddelenie Búrky tvorili len agent Freeman starší, doktor Melvin, otec, veliteľ Marshall a Eileen. To bolo všetko. Jestvovali správy iba o niekoľkých útokoch známych cestovateľov v čase. Proti Búrke a najmä proti projektu Axelle sa však podľa všetkého stavalo iné oddelenie CIA. Otec a agent Freeman starší neprestajne striedali prestrojenia, lebo ich niekto naháňal a sledoval.

Zaujímalo by ma, čo sa zmenilo. Prečo sa pred desiatimi rokmi Búrka rozhodla nabrať viac agentov? Dozvedel sa veliteľ Marshall niečo z budúcnosti? Pýtal som sa otca a ten iba povedal, že vždy vedeli, že sa okolo cestovania v čase schyľuje k vojne. Možno ide o tie klony?

5. mája 2009

Miesto: Peking

Freeman nám práve oznámil, že konečne dostaneme pridelených partnerov. Agenti Búrky sa nepúšťajú do akcie sami. Navyše, všetci máme natoľko jedinečné schopnosti, že musíme spolupracovať s niekým, kto má inú špecializáciu, a tak môžeme pri misii využívať rôzne schopnosti. Dosť sa bojím, aby ma nedali dokopy so Stewartovou alebo s Masonom. Stewartovú neznášam. Vlastne je to obojstranné. Nemôžeme sa vystáť. A pokiaľ ide o Masona… Možno ho mám trochu radšej, ako by som mal. Nie takto. Lenže je veľmi mladý. Čo keby sa mu niečo stalo pod mojím dohľadom… ako sa to prihodilo otcovmu pôvodnému partnerovi, agentovi Freemanovi staršiemu? Zabili ho v ten istý deň ako Eileen, ktorá vynosila mňa a Courtney a ktorú otec kedysi miloval – a možno ju ešte stále miluje. Bolo by omnoho jednoduchšie, keby som mohol pracovať sám. Možno v ďalšom paralelnom vesmíre, v nejakom Svete D, si so mnou v Búrke ty, Adam. Marshall s Freemanom by z nás určite urobili dvojicu. Ty si mysliteľ, ja zdatný strelec, a keď mi teraz vylepšili kondičku, mohol by som vybavovať všetky naháňačky a ty by si si zobral na starosť nudné sledovania, ktoré by ťa bavili omnoho viac ako mňa. Strávil si predsa veľa času tým, že si pozoroval mňa, keď som bol duchom neprítomný počas polskoku. Muselo to byť strašne nudné. Bol by z nás skvelý tím. A pomohol by si mi pochopiť moje vlastné schopnosti. Teraz o nich v podstate nemám s kým hovoriť. Áno, ocovi verím na sto percent, ale správa sa ku mne hrozne opatrne. Stále sa bojí, že mi toho povie priveľa. Akoby som sa mal každú chvíľu zosypať. Možno to robí jednoducho zo zvyku. Tak dlho predo mnou a Courtney tajil toľko vecí…

10. mája 2009

Miesto: Hongkong

Zatiaľ najdôležitejší poznatok o Búrke: Každá téma výcviku je tajná a poznajú ju iba tí, ktorí to naozaj potrebujú. Nesmieme sa s nikým baviť o tom, čo preberáme v rámci našich špecializácií. V skupine pokročilej obrany sa však nijaké veľké tajomstvá nedozvedáme. Na rozdiel od futuristickej technológie, o ktorej by som sa veľmi rád dozvedel viac. Je to nanič. Všetci máme prístup k profilom ostatných účastníkov, ale neviem, čo je (a najmä nie je) v mojom – nikde sa tam nepíše, že som Produkt B experimentu Axelle a známy cestovateľ v čase. Takže nemôžem veriť ani profilom ostatných. Možno dokážeme cestovať v čase všetci, iba to jeden druhému nevravíme. To by bola haluz.

Možno Eileen porodila trinásť detí a všetci sme plodmi experimentu Axelle. Alebo sme NEČi a bojujeme so svojimi verziami z budúcnosti? Bože, potrebujem si vypiť.

11. mája 2009

Miesto: Bangkok

Otcovi som sa nezdôveril s jednou vecou: nepovedal som mu o Emily. To, ako sa objavila uprostred búrky podľa pokynov môjho budúceho ja, sa mi videlo príliš zásadné, než aby som o tom hovoril s otcom – vedel som, že by urobil čokoľvek, aby ma ochránil. Keby sa mu naskytla príležitosť, zabil by Thomasa. Skutočnosť, že by v dôsledku toho prestalo existovať nejaké tajomné dievča, by mu v tom nezabránila. Ja to však beriem inak. Držal som ju v náručí, videl som ju plakať a videl som, ako ma s ľútosťou opúšťa a mieri na miesto, ktoré asi nie je vôbec príjemné. Bude pre mňa dôležitá, len som sa vo svojom živote ešte nedostal dosť ďaleko. Do obdobia, keď sa s ňou prvý raz stretnem. Budem mať v budúcnosti dieťa? Mala oči ako ja. Alebo je to tak, ako som si myslel vtedy na streche s Thomasom, a ona predstavuje inú verziu programu Axelle? Namiesto toho, aby bola miešanec pol na pol, je možno cestovateľkou v čase z troch štvrtín?

15. mája 2009

Miesto: Lietadlo smerujúce na západ

Letíme do Európy! Konkrétne do Francúzska. Neprichádza mi na um nijaké francúzske miesto, ktoré by mohlo byť také zlé ako púšť alebo daždivá oblasť Číny, kde sa dali jesť iba morské potvory.

Búrka má údajne ústredie práve vo Francúzsku, neďaleko Álp. Počul som, ako Parker vraví, že je celé pod zemou.

Jazyky, ktoré som zvládol a urobil z nich skúšku: francúzština, španielčina, perzština, mandarínčina, turečtina, ruština a nemčina. Stewartová práve urobila skúšku z galčiny. Vážne. Z galčiny. Určite sa do nej pustím aj ja.

17. mája 2009

Takže už nie som najväčší zelenáč. V deň keď sme pristáli vo Francúzsku, sa objavila agentka Kendricková. Áno, správne, do našej skupiny pribudlo ďalšie dievča. Zatiaľ je Kendricková trochu roztržitá a nervózna. Neviem, či v skupine vydrží. Stewartová ju nemá veľmi v láske, čo však veľa neznamená, lebo Stewartová vychádza iba s Masonom.

Profil Lily Kendrickovej z databázy CIA:

Pohlavie: ženské

Vek: 21

Výška: 170 cm

Hmotnosť: 58 kg

Testy fyzickej zdatnosti: zložené

Základný výcvik CIA: dokončený

Špecializácia: pokroky v biológii

Zložené jazykové skúšky: perzština, francúzština, taliančina, nemčina, ruština, holandčina, flámčina, španielčina, portugalčina, latinčina, turečtina, mandarínčina, japončina, kórejčina

Posledných pár dní som tušil, že sa Lily Kendricková stane mojou ,parťáčkou’. Nemýlil som sa. Marshall a Freeman nás dali dokopy na niekoľko súťažných úloh – tých tu vo Francúzsku plníme strašne veľa.

Naozaj neviem, čo si mám myslieť o Kendrickovej ako o spoluhráčke. Je celkom milá, ale takým spôsobom, ktorý mi je podozrivý. Viem, že Stewartová ma chce odrovnať, a to ma núti byť opatrný. O Kendrickovej viem len to, že keď nie je práve nervózna, je dosť dobrá prakticky vo všetkom.

27. mája 2009

Adam, dnes som si uvedomil, že som ti poriadne nevysvetlil rôzne odvetvia, na ktoré sa agenti Búrky špecializujú, a viem, že ťa to bude veľmi zaujímať. Rád by som vedel, kam by ťa veliteľ Marshall zaradil. Dokážem si ťa predstaviť v niekoľkých rôznych špecializáciách. Tu uvediem aspoň základné údaje:

Každý agent Búrky sa špecializuje na odbor, v ktorom vykazuje neobyčajné schopnosti. Cieľom nie je iba získať odborníkov na jednotlivé smery, ale tiež aby nikto z nás nepoznal všetky tajomstvá nášho oddelenia. Kendricková napríklad študuje pokroky v biológii u doktora Melvina. Mason sa zameriava na futuristické technológie (možno som to už spomenul). Podľa toho, čo som počul, vie zneškodňovať bomby s výbušninami, ktoré sa v armáde nebudú používať ešte najmenej päťdesiat rokov. Ako tieto informácie z budúcnosti získali, to patrí medzi tajomstvá, ktoré môže poznať len Masonova skupina. Ako som už vravel, je to fakt nanič.

Konkrétna misia teda vyzerá asi takto: povedzme, že by som bol v teréne s Masonom a Kendrickovou, niekto by mal zneškodniť bombu a niekto iný by mal prenasledovať potenciálneho útočníka a hoci naňho aj vystreliť. Ja by som sa pustil do behu a Mason by zatiaľ prestrihoval drôtiky a deaktivoval rozbušky, ktoré by na nás niekto nastražil. Kendricková by útočníkovi pichla injekciu proti cestovaniu v čase (áno, také naozaj majú) – za predpokladu, že by útočil Nepriateľ času. Inak by mu pichla niečo iné, aby ho zneškodnila.

Prečo nedokážem odhadnúť, akú úlohu by si hral ty? Lebo by si vedel robiť to, čo Kendricková a Mason, rovnako dobre ako oni.

30. mája 2009

Dnes som sa s Kendrickovou zúčastnil na skvelej súťaži. Skoro sme vyhrali. Po večeri si ku mne prisadla v knižnici a pokúšala sa o nezáväzný rozhovor. Bolo to fakt čudné. Neprestajne som rozoberal každé jej slovo a usiloval sa uhádnuť jej skutočné pohnútky. Za posledných pár mesiacov som si osvojil celý rad metód, ako pitvať klamstvá a výmysly. Myslím, že už nikdy nebudem schopný len tak sa s niekým voľne baviť.

Prvá kapitola

8. júna 2009, 6.30

Napriek hukotu vrtuľníka som počul, ako mi bije srdce. Za dva a pol mesiaca výcviku som sa okrem iného naučil odhadovať vzdialenosti a ukladať si do pamäti okolité prostredie, no dnes mi zakryli oči. Konkrétne veliteľ Marshall.

Keď s nami hodinu lietali dokola, aby nás zmiatli, mal som vážne sto chutí skočiť v čase… niekam, kde je pokoj a pevná zem.

„Približne o šesťdesiat sekúnd,“ prehlušil Freeman hukot motora, „vám oznámim súradnice, dvere sa otvoria a obaja sa budete hojdať na povrazoch, ku ktorým ste priviazaní. Vaša nádej na prežitie výrazne stúpne, ak budete tušiť, kde by ste mohli zosadnúť.“

Úžasné.

Bojoval som s pokušením strhnúť si pásku z očí a pozrieť sa pod seba. So zaviazanými očami nikdy neuhádnem, kde nás mienia vysadiť. Agentka Kendricková sa vedľa mňa triasla. Nevidel som ju, ale cítil som, ako sa jej chveje plece, ktorým sa ma dotýkala.

„Upokoj sa,“ zašepkal som jej do ucha. „Inak to bude ešte horšie.“

Zariadil som sa podľa vlastnej rady a ihneď sa mi spomalil tep. Nikdy nedovoľte, aby ostatní videli, akí ste nervózni. Nikdy im neodhaľujte svoje myšlienky… veliteľovi Marshallovi, svojmu partnerovi ani ktorémukoľvek inému agentovi Búrky, a už vôbec nie Nepriateľom času. To bola jedna z troch najdôležitejších lekcií, ktorú som si počas výcviku osvojil. Druhé dve sú tieto:

Všetko je skúška.

Každý je sám.

Počul som, ako sa dvere otvárajú, a zovrelo mi žalúdok. Pokoj… zachovaj pokoj. Do kabíny vnikol rev vrtule a do tváre ma začal šľahať studený vzduch. Zachytil som, ako Freeman kričí súradnice, a vzápätí mi do ucha zavolala Kendricková: „Východná strana francúzskych Álp… tvrdý terén… skala sa drobí… no dá sa po nej šplhať.“

Prehltol som. „Super.“

Naozaj s nami od rána lietali v kruhu – ústredie sa nachádzalo na úpätí francúzskych Álp. O desať sekúnd neskôr nás s Kendrickovou vyhodili von a obaja sme sa začali hojdať vo vetre na lanách.

„Jackson!“ vykríkla Kendricková. „Odviaž si oči.“

No hej… jasné. To však znamenalo odtrhnúť prsty od povrazu. Nakoniec som sa lana nepustil a radšej som si pásku stiahol predlaktím. V prvej chvíli ma oslepilo slnko – potom som pozrel dole. V zornom poli sa mi mihala veľká hora. „Do hája!“

Kendrickovej viali vo vetre dlhé tmavé vlasy. Pozorne sa rozhliadala po úbočí kopca – ani náhodou nevyzerala taká vydesená, ako som sa cítil ja. Mal som dojem, že jej geniálny mozog pracuje prirýchlo na to, aby sa dala rozptyľovať strachom. „Tamto je rímsa… budeme na ňu musieť doskočiť… lano nedosahuje až k nej, ale neviem, za ako dlho nás zhora odrežú.“

Zdvihol som zrak k vrtuľníku, ktorý sa ešte vždy vznášal tri metre nad nami. Freeman bol pripravený uvoľniť laná a zabuchnúť za nami dvere – mohol to urobiť kedykoľvek. „Fajn, som pripravený, ak chceš.“

Rýchlo sme zliezli po dvanásťmetrových lanách dolu, ale aj Kendricková nakoniec zaváhala. Nohy nám viseli necelé dva metre nad úzkou rímsou. Budeme sa musieť odpojiť a skočiť na ňu. Dnešný test bol z hľadiska vysvetlenia pravidiel zatiaľ ten najjednoduchší: budeme so zaviazanými očami dopravení na miesto, kde nás nechajú osamote, a našou úlohou je vrátiť sa na ústredie.

Pochopiteľne, mali sme časový limit, ale pravidlá boli jednoduché. Vykonanie… to už bolo čosi iné.

„Na tri,“ povedala Kendricková a pozrela mi do očí.

Na okamih som si pomyslel, či v skutočnosti nejde o iný test. Možno sa odo mňa očakávalo, aby som ju donútil k skoku. Alebo sa pustím lana a ona nie, potom ju vytiahnu naspäť do bezpečia a odletia bezo mňa.

To sa dá zistiť jediným spôsobom.

„Jeden, dva,“ začal som odratúvať a prstami som zovrel istiacu skobu. „Tri!“

Predo mnou sa mihlo padajúce telo a hora sa priblížila skôr, než som bol na to pripravený. Tvrdo som narazil do hrubej skaly a ihneď som zacítil, ako mi po tvári tečie krv. Nohami som našťastie dopadol na plochý povrch rímsy a obaja sme sa pritisli ku skale, s chodidlami vytočenými von.

„V batohu máme skoby, nie?“ spýtal som sa.

„Hej,“ odvetila Kendricková zadychčane. „Jackson… ty krvácaš.“

Natiahla ruku k môjmu čelu, ale uhol som a rýchlo som si utrel krv rukávom bundy. „To nič nie je. Nevšímaj si to.“

Ruka jej klesla a pozrela na skalnú stenu. „Môžeš vytiahnuť z batoha skobu a podať mi ju?“

„Ty nemáš svoje?“

Zdvihla koniec lana – ani som si nevšimol, kedy nám ho zhodili z vrtuľníka. „Dali nám iba jeden povraz. Budeme sa oň musieť podeliť.“

Výzva v jej očiach sa nedala prehliadnuť. „Tak mi ho podaj a ja ho priviažem.“

„O čo? Máš pred sebou len uvoľnené kamene.“

Mlčky som jej podal skobu a sledoval, ako ju zatĺka do steny. Skusmo zatiahla lano a chytila môj postroj. Kým som stihol niečo namietnuť, pripevnila ma k povrazu.

„Malo by nás to udržať,“ skonštatovala.

Prstami som sa kŕčovito držal skaly. „Choď prvá.“

Kendricková pokrčila plecami a začala zostupovať. Pohľadom som proti svojej vôli zablúdil nadol – videl som, ako jej tvár mizne pod previsom, a vtom sa mi v duchu vynoril obraz Holliných svetlých vlasov. V ušiach mi pulzovala krv a nemohol som sa nadýchnuť. Toto nie. Nie teraz. Sústreď sa!

„Jackson?“ ozvala sa Kendricková meter podo mnou. „Si v poriadku?“

Nie. „Jasné.“

Rýchlo som sa odvrátil a zadíval sa na skalnú stenu. Potom som sa začal spúšťať nadol. Kendricková sa ďalšiu hodinu pohybovala mlčky podo mnou. Zatĺkanie skôb a uväzovanie lana každých sedem metrov bolo vyčerpávajúce a ani jednému z nás nebolo do reči.

Údolie hlboko pod nami ešte vždy vyzeralo ako zelené škvrny, keď Kendricková konečne prehovorila. „Páči sa mi, ako sa v kuse pokúšaš zamaskovať, že trpíš závratom.“

„Už je to raz tak,“ odvetil som a pozrel na ňu. Skoro som sa rozosmial, keď som videl, ako prevracia oči.

„Len som si vravela… Ja problém s výškami nemám, takže dobre, že nás dali dokopy.“

„Fajn, dostala si ma,“ uznal som. Dával som si pozor, aby som sa pritom díval priamo pred seba.

„Bojím sa, že spadnem… Ale ty si sa vo vrtuľníku tiež pekne triasla.“

„To nebolo kvôli výške. Bála som sa, že nebudem poznať odpoveď, že nebudem vedieť, kde sme. Desí ma, že by som sa mohla stratiť.“

Hm… a čo ďalej? Začneme rozoberať osobné záležitosti? Rozprávať si o svojich nádejach, snoch a obavách? Hej, jasné.

Po niekoľkohodinovom zostupe sme sa konečne dopracovali k miernejšiemu terénu. Obaja sme sa odpojili od lana a výstroj uložili do batohov. Keď som sa rozhliadol po okolí, neveril som vlastným očiam. „Sme kúsok od ústredia.“

Kendricková s miernym úsmevom prikývla.

„Vedela si, že sem zlezieme, keď si vyberala, kam zoskočiť?“ spýtal som sa. Nedokázal som zakryť obdiv.

„Hej,“ pripustila. „Ale nie hneď. Mala som správny odhad. Teraz by sme mohli skúšku ukončiť a pripísať si najrýchlejší čas. Veľmi rada by som za to dostala deň voľna.“

„Ty si ale trieda,“ pochválil som ju. „Nesnažíš sa iba prežiť, ale aj vyhrať. Videla si niekoho iného?“

Poobzerala sa navôkol a vzdychla si. „Buď sme veľmi popredu, alebo beznádejne pozadu… Fíha, je tu nádherne. Sem by som chcela ísť na svadobnú cestu. Do nejakej dedinky pod Alpami.“

Mávol som v smere podzemnej chodby. „Najprv musíme vyhrať Marshallovu súťaž. Medové týždne môžeme plánovať neskôr.“

Medové týždne? Naozaj?

Vybehli sme k tajnému vchodu a odkotúľali nabok obrie balíky sena. Obaja sme sa zaškerili – vedeli sme, že sme pravdepodobne prví. Nikto by nedokázal vrátiť tie baly na miesto zvnútra.

„Už viem, čo podniknem, keď dostanem voľno,“ zasnívala sa Kendricková. „Budem jesť a jesť… samé sladkosti.“

Spustil som nohu do diery v zemi, aby som nahmatal rebrík. Srdce mi búchalo ako opreteky a do krvi sa mi vyplavoval adrenalín.

Zdvihol som zrak k svojej spoločníčke a skoro som skríkol, keď sa okolo nás z ničoho nič objavilo niekoľko postáv, orámovaných ostrým slnečným jasom. Kendricková vykríkla, no hneď zmĺkla. Do nosa sa mi dostal zvláštny kovový pach, niekto ma kopol z boku do hlavy a zaiskrilo sa mi pred očami. Zmocňovali sa ma mdloby.

Cítil som, ako narážam hlavou do zeme, a pomyslel som si jediné – našiel ma.

Thomas.

Po mesiacoch, keď som zháňal aj tú najmenšiu informáciu o ňom, sa s ním zase stretávam zoči-voči.

Druhá kapitola

8. júna 2009, 11.30

Našťastie som stratil iba zrak, inak som zostal pri vedomí.

„Nedovoľ im, aby sa ťa dotkli!“ skríkol som na Kendrickovú, keď ma zovreli silné ramená.

Šmaril som útočníka o zem a zažmurkal som oproti slnku. Zrak sa mi pomaly vracal, ale ešte vždy som mal v zornom poli veľké slepé škvrny. V okamihu som zrátal protivníkov: šesť rozmazaných postáv proti nám dvom. Kendrickovú som rozoznával podľa dlhých vlasov – pokúšala sa vstať zo zeme. Jedna z mohutnejších postáv sa na ňu vrhla, no inštinktívne som skočil medzi nich a kopol útočníka do hrude, takže s jojknutím odletel dozadu.

A ten pach… ako zhrdzavené železo a meď, taký silný, že som ho cítil aj v ústach.

Ďalšiu pol minútu sa okolo mňa mihali lakte a päste. Rýchle tiché údery do rôznych častí tiel. Našťastie mňa zasiahol len jeden úder. Cítil som, ako mi naviera líce.

Kendricková sa otočila a rozhliadla sa, akoby nevedela, čo ďalej, keď teraz skolila niekoľko protivníkov. Schmatol som ju za košeľu a potisol ju k jedinej medzere v zhluku tiel okolo nás.

„Bež!“ Len čo som to dopovedal, niekto mi vrazil do chrbta hlaveň zbrane. Slepé škvrny pred mojimi očami zmizli a zbadal som jedného muža ležiaceho na zemi a ďalšie štyri postavy, ako sa s námahou stavajú na nohy.

Poznal som ich všetkých. Samí NEČi, no nielen muži. Pamätal som si všetky ich tváre, ale momentálne mi záležalo iba na jedinej. Thomasovej. Cítil som ho za sebou.

„Ruky hore, chlapče. Je nás viac,“ vyzval ma jeden z mužov vedľa mňa. Upútali ma jeho ryšavé vlasy, ktoré som rozoznal napriek zahmlenému videniu. Raymond… ten chlapík s odtlačkom podpätku? Vyzeral tak. Ale nemal byť mŕtvy?

Pomaly som zdvihol ruky nad hlavu. Kendricková sa obrátila naspäť ku mne a trošku nadvihla obočie. Pokrútil som hlavou, ale nepomohlo to. Vytrhla spoza opaska zbraň a namierila ju na muža, ktorý ma držal v šachu.

„Odhoďte zbraň!“ prikázala trošku rozochveným hlasom.

„Mohol by som to urobiť,“ odpovedal muž za mnou. Už len z jeho hlasu sa mi rozbúchalo srdce. Naozaj to bol Thomas a ja som dokázal myslieť iba na to, ako ho zhadzujem z vrcholu tej hory. „Alebo by som mohol jednoducho aj s tvojím kamarátom zmiznúť. Povedal by som, že vieš, čo mám na mysli.“

Panebože, naozaj sú to oni. Zatajil som dych a pokúsil sa prehovoriť čo najrozhodnejšie.

„Pusťte ju.“

„Prepáč. To nemôžeme,“ odvetila dievčina, ktorá vyzerala ako Rena.

Nemala by byť tiež mŕtva?

Všimol som si, že nikto z ostatných nevytiahol zbraň, čo znamenalo, že možno žiadne nemajú. V duchu som narátal do troch a dôkladne si naplánoval ďalšie pohyby. Pätou som kopol Thomasa do nohy, aby sa mu podlomilo koleno. Zároveň som mu vykrútil zápästie, takže hlaveň zbrane teraz mierila nahor. Ako som očakával, vyšla rana, ale guľka neškodne vyletela k nebu. O dve sekundy neskôr Thomas ležal na chrbte a ja som mu stál na krku, aby som mu zastavil prívod vzduchu do pľúc.

„Bež!“ skríkol som na Kendrickovú, pričom som nezdvihol hlavu. Zaváhala, ale nakoniec naozaj vybehla. Prešla však iba asi desať metrov, potom sa s výkrikom zrútila do trávy a chytila sa za spánky.