Ducháčkovic rodina
aneb Tajemství půlnoční mlhy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Napsala Sandra Vebrová

Ilustroval Václav Ráž

Ducháčkovic rodina – aneb Tajemství půlnoční mlhy – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mámě, babičce, Honzovi

a všem dětem s nekonečnou fantazií.

Obsah

PŘÍBĚH PRVNÍ

PŘÍBĚH DRUHÝ

PŘÍBĚH TŘETÍ

EPILOG

PŘÍBĚH PRVNÍ

NOVÝ ZAČÁTEK

V to podzimní mlhavé ráno se v domě Ducháčkovic rodiny ozvala bez předešlého varování velká rána. Těsně předtím se pan Ducháček uvelebil v křesle s novinami „ Duch v rytmu času “ , aby si přečetl o nové Mlžanské bance v Šedavém kraji, paní Blanka si nalila bílou kávu, Simon si v posteli přitáhl peřinu víc k bradě, protože dnes hodlal spát až do oběda, a Bubi seděl na poličce ve spíži, kde se potutelně usmíval, jelikož tu nepozorovaně vyjedl už dvě sklenice karamelové mlhy. A zrovna když se tento téměř průsvitný malý duch rozhodoval, jestli není čas na třetí sklenici, otřásl domem výbuch.

Mlživoj Ducháček nadskočil v křesle, rozespalý, zmatený Simon vyletěl z postele s rozcuchanou mlžnou patkou, až vrazil do lustru, paní Blanka se polila kávou, jen Bubi projevil obdivuhodnou duchapřítomnost, a když se po otřesu začaly sypat sklenice z polic, pochytal jich několik do náruče. Pak vítězoslavně vyletěl ze spíže a nepozorovaně se odebral za komín, kde bude mít na baštění větší klid. Paní Blance trvalo přesně několik vteřin, než se vzpamatovala a došlo jí, co se právě stalo.

„Olívie!“ zavolala na celý dům.

Ze svého pokoje vyplula Olívie s rozježenými vlasy a obličejem od sazí, ze kterého koukaly jen dvě vyjevené oči. „Zase mi to vybuchlo,“ pokrčila rozpačitě rameny.

Nato pan Ducháček prohlásil, že v tomhle domě začíná být díky Olíviiným neustálým pokusům nebezpečno. „Já nemám nic proti vědě a chemii, ale ohluchnout kvůli tomu nemusím,“ dodal důležitě, ale pak se zas vrátil k novinám. V rubrice „Z lidského světa“ se opět psalo o velké krádeži starodávných mincí a jiných cenností z lidského muzea, a to pana Ducháčka velmi zajímalo. Byla to už třetí podobná loupež v lidském světě. Pachatelé zatím nebyli dopadeni a pátrání také nikam nevedlo. Pan Mlživoj se chtěl do článku začíst, když ze svého pokoje vyrazil dopálený Simon s boulí na čele, a bylo znát, že momentálně nemá pro sestřinu zálibu v baňkách a tajemných lektvarech žádné pochopení.

„Hoďte po ní mlžnou bambuli!“ volal jedenáctiletý duší kluk s výraznýma modrýma očima. „Vidíš tu bouli? To je kvůli tobě!“ ukazoval si jednou rukou na čelo a druhou mrštil po své mladší sestře polštář.

„Netrefil, ty bambulo!“ ozvala se Olívie, když se polštáři mrštně vyhnula.

Oba se začali honit po domě, vráželi do věcí, zamotali se do kabátů, co visely na věšáku, smetli v letu několik obrazů, převrhli džbán s malinovou šťávou a zabrzdili až o rozzlobený pohled paní Ducháčkové. Vznášela se přímo před nimi, v jedné ruce dvě košťata, ve druhé hadr a kýbl. Než se Olívie a Simon nadáli, uklízeli a pucovali celý dům.

Nejmladší ze sourozenců, pětiletý Bubi, který jinak vletěl do každé šlamastyky, se celému rozruchu výjimečně vyhnul. Seděl na střeše, díval se po kraji a rozjímal nad tím, co je v novém mlžném období čeká. Bubi stejně jako celá jeho rodina pocházel z rodu Mlžanů, tedy duchů, kteří se vyvinuli z průzračné mlhy. A jak známo, tito duchové se stěhovali vždy tam, kde počasí slibovalo poněkud sychravé, tajuplné dny plné husté mlhy. Toto pravidelné putování za mlhou se nazývalo Mlžanská migrace a díky němu patřili Mlžani mezi duchy velmi přizpůsobivé novým podmínkám, přátelské, zvídavé, zcestovalé, prostě duchy s velkým rozhledem. A velký rozhled měl teď i Bubi.

Spokojeně se opřel o anténu, která trčela z jejich střechy, a zasněně si vzpomněl na tu nejlepší anténu na světě – anténu na domě pana Ticháčka. Bylo to už docela dávno, co ji s Olívií a Simonem objevili v jednom dalekém městečku. Na té se tak parádně houpalo a točilo! A jak se asi má jejich lidský kamarád Barnabáš? A co teprve novinář Ervin Fog nebo nejmilejší lidské stvoření, jaké kdy poznal – jeho spřízněná duše Ema? V duchu si pobrukoval melodii, kterou hrávala na klavír a která zněla, jako když padá třpytivá noční mlha. Určitě ji v některém mlžném období bude muset zase navštívit.

Bubi si lehce povzdechl. Minulý rok byl vydařený, plný dobrodružství. Zato tento podzim se zatím vyvíjel klidně, dny plynuly jako mlha po vlnitých kopcích a nic moc se nedělo, když nepočítal občasné exploze při bádání jeho devítileté duší sestry Olívie. Bubi si podložil hlavu rukou a protáhl mrzutě obličej: „Je tu trochu nuda.“ A jak tak zadumaně čučel před sebe, došlo mu, že v dálce vidí letět něco nesmírně podivného.

Pod šedavými mraky se ve vzduchu vznášelo neznámé vozidlo. Bubi si promnul oči, jestli nemá mlžiny, ale vozítko nezmizelo, naopak blížilo se k němu jako splašené. Škytalo, dělalo výkruty, propadalo se k zemi a zase vyráželo nahoru, chvíli letělo pozpátku, prostě vířilo zcela nekontrolovaně po obloze. Bubi konečně rozpoznal, co je to za bláznivé vznášedlo. Byly to, duchu div se, velké sáňky s kolečky. Vpředu měly volant a vzadu přidělaný motor, který hlasitě mručel a rachotil. Sáně byly naložené velkou haldou harampádí: starý gramofon, telefon s utrženým sluchátkem, kukačkové hodiny, dva obrazy bez rámu a dva rámy, kterým pro změnu chyběl vnitřek, mixér, a dokonce i několik rachejtlí! Všechno bylo naskládané na sobě, přivázané lanem, a jak se divné vozidlo nebezpečně kymácelo, naklánělo se ze strany na stranu i veškeré haraburdí. Kola sání místy klouzala po husté mlze a za motorem zůstávala na nebi dlouhá šedobílá rýha.

Až teď si Bubi všiml, že vpředu sedí duch v brčálově zeleném kabátu, kostkované šále, s potrhaným šedým kloboukem na hlavě a vytřeštěnýma očima. Držel se křečovitě volantu a volal: „Z cesty, z cesty!“

V tu chvíli udělaly zblázněné sáně na kolečkách další nečekaný výkrut a z hory naskládaných věcí vypadla soška ducha házejícího diskem. Duch za volantem se po ní zděšeně natáhl, ale minul. „Chyťte ji!“ máchal jednou rukou a druhou si přidržoval klobouk, protože sáně zrovna letěly vzhůru nohama. Bubi se rychle dovtípil, vyrazil jako šipka za soškou a v letu ji chytil těsně předtím, než dopadla na jejich střechu. Bubi byl sám překvapený, jaký má postřeh, a jásavě zamával na neznámého Mlžana: „Mám ji! Podívejte!“ volal. Jenže duch v klobouku neviděl, protože mu vítr právě připlácl na obličej jeho vlající kostkovanou šálu. Zoufale se ji snažil strhnout, tím pustil volant, a to byla zásadní chyba. Sáně v ten okamžik začaly prudce padat a řítily se přímo na Ducháčkovic dům.

DUCH V NOUZI

Uvnitř mezitím Olívie a Simon pověsili na zeď poslední obraz, který předtím při honičce srazili, a s úlevou mohli jako jeden duch zavolat: „Úklid je hotový!“ V ten moment se ozvala ohromná rána a střechou se přímo do haly vřítily sáně na kolečkách, prosvištěly chodbou, narážely do zdí a za sebou nechávaly popadané obrazy, gramofon a starý telefon bez sluchátka. Olívie a Simon, kteří se letícímu objektu stačili na poslední chvíli vyhnout, zůstali vyjeveně stát. Do rozbořené haly vletěl Mlživoj Ducháček, ale musel se rychle zastavit, protože přímo před něj dopadly kukačkové hodiny. Sáně se s velkým zaduněním zabrzdily až o vchodové dveře. Na moment se rozhostilo překvapené ticho. Než se nad nimi ozval ustaraný hlas: „Jsou tam dole všichni duchové v pořádku?“ Bubi se nakláněl dolů dírou ve střeše a v ruce ještě stále svíral sošku ducha házejícího diskem.

Ozvalo se zakašlání a ze zvířené mlhavé omítky a prachu vystoupil duch v tmavě zeleném kabátu.

„Ech… ech… promiňte, omlouvám se, malé nedopatření,“ máchal kolem sebe rukama a omlouval se na všechny strany, protože měl prach v očích a přesně neviděl, kdo a kde se před ním vznáší.

„Osobo, podívejte, co jste způsobil!“ zazněl hlas pana Ducháčka. „Nevíte, co je to brzda?“

„Brzda! To je ono!“ zvolal neznámý duch ve středních letech. „Já věděl, že jsem tam zapomněl něco přimontovat! Moment, musím si to poznamenat.“ Načež vylovil z kapsy kabátu bloček a něco do něj rychle načmáral. „Abych vám to vysvětlil, toto jsou patentní motorové sáňokolky. Můj vynález! Letí vzduchem až čtyřikrát rychleji než jakýkoliv duch, a to při plném nákladu, prosím. Ale ještě mají drobné mouchy, které musím vychytat.“

Paní Ducháčková, na kterou šly mrákoty, ukázala na spoušť kolem sebe a rozčíleně pronesla: „Drobné mouchy? Tomuhle říkáte drobné mouchy?“

Duší vynálezce zrozpačitěl, zdálo se, že pokaždé, když je situace nepříjemná, těká pohledem kolem sebe, ťuká prsty o svůj malý nos a lehce se zadrhává.

„Ano… ano, chápu. Jak vi… vidím, škody jsou značné a tou dírou ve střeše vám sem asi pěkně potáhne, že?“ Párkrát zavadil ukazovákem o frňák, podrbal se ve svých krátkých rozčepýřených vlasech a pak se z čista jasna rozzářil. „Už vím! Kde zůstalo mé vychování? Škody vám nahradím, a než se dá všechno do pořádku, zvu vás do svého skromného, leč velice útulného sídla v Blatšeru. Budete mými hosty až do té doby, než bude váš dům opraven a zase jako dřív.“

„On je z Blatšeru!“ drknul do Olívie loktem Simon. „Páni, tam jsem se chtěl vždycky podívat.“

Kraj jménem Blatšer, kraj plný vřesovišť, mokřadů, bažin a rozcestí, bylo místo opředené mnoha legendami. Mezi Mlžany byl Blatšer známý jako kraj, z kterého mlha nikdy nemizela. Což bylo něco nevídaného a pro Mlžany nadmíru přitažlivého. Někdy se tu mlha vznášela nad dlouhými lány, pak zase padla na celý kraj jako těžká, neprostupná opona, jindy jenom po ránu zavadila o klikaté cesty, ale byla tu prostě v té či oné podobě pořád. Blatšer sahal od Hraničního rozcestí přes nevelké lány a kopce až k obrovskému Mléčnému jezeru, které dostalo svůj název díky hustému mléčnému oparu, co se táhl nad hladinou, jako by ji někdo polil smetanou. Jediný důvod, proč se v Blatšeru neusadili natrvalo všichni Mlžani, byl ten, že měl kraj přece jen dost malou rozlohu. Navíc tu bývalo hodně vlhko, lezavo, od severu sem vál studený vítr a celkově tu počasí nestálo za moc. Přesto měl kraj Blatšer své duší obyvatele, kteří na něj nedali dopustit a za žádnou mlhu na světě by se z něj nehnuli. Jednak proto, že byli dost pohodlní, až lenošiví, ale hlavně proto, že se zrodili z blatšerské mlhy a zapustili zde kořeny. Těmto duchům se říkalo Mlžani z Blatšeru a jako jediní z Mlžanů nikdy nikam necestovali ani nemigrovali. Kdo by předpokládal, že Mlžani z Blatšeru jsou morousové a samotáři, velmi by se divil. Právě nevlídnému počasí na truc si tito duchové vypěstovali dokonalou, veselou a bodrou povahu. Nic je nerozházelo, patřili mezi duchy neuvěřitelně upovídané, velice rádi slavili, a to i když ke slavení právě nic nebylo, zpívali (povětšinou falešně), vymýšleli si různé příběhy, působili dost potrhle, ale zakládali si na své pohostinnosti a každý, kdo do Blatšeru zavítal, měl místo u jejich stolu.

A právě takové místo teď nabízel blatšerský vynálezce všem členům Ducháčkovic rodinky.

Simon, Olívie i Bubi, který dírou ve střeše sletěl k nim dolů, byli pozváním nadšení. Mlživoj Ducháček si začal po očku prohlížet sáňokolky (tedy to, co z nich zbylo), protože ho vzdušný vynález přece jen zaujal. Jen paní Blanka se nejistě usmívala, zatímco vynálezce sbíral s dalšími omluvami část svých polorozpadlých předmětů, které se teď povalovaly u Ducháčků v hale mezi omítkou a popadanými cihlami.

„Na co to všechno potřebujete?“ přemohla Olívii zvědavost, když mu podávala rozbitý mixér a jakýsi dlouhý tubus.

„Přece na své vynálezy,“ vysvětloval duch s kukačkovými hodinami v náručí. „Každá věc nebo její součástka se může hodit. Jednou jsem vyrobil lapač prachu ze starého vysavače a sklenice od medu. Stačí obletět několik vetešnictví, tam se dají najít učiněné poklady!“ Jen co to dořekl, upadl starým kukačkám ciferník.

Simon si dal ruku před pusu, aby se nezačal smát. Načež paní Blanka už s přívětivějším výrazem pronesla: „Víte, pane…“ Duch v brčálovém kabátku a kostkované šále se ťukl do čela. „Kde zůstalo mé vychování? Já se vám ani nepředstavil! Cyril Kšandička z Blatšeru!“

„Pane Kšandičko, je od vás hezké, že nám nabízíte přístřeší, ale náš dům bude určitě spravený vcukuletu.“

Pan Ducháček už vytáčel telefonní linku správy oprav a všemožných katastrof pro Mlžany.

„Duch v nouzi,“ ozvalo se ve sluchátku. „Jak vám můžeme pomoct?“

„Potřebovali bychom neprodleně spravit střechu a část mlžných zdí,“ sdělil Mlživoj.

„Hm… ano… moment, podívám se do seznamu čekatelů,“ odvětil ženský hlas. Pak si ta Mlžanka z Ducha v nouzi chvíli cosi mumlala: „Takže to máme: oprava paprskové linky na poště, zbořený krb, zaseknutý mlhoměr… Oprava vaší střechy přijde na řadu asi za týden.“

Mlživoj Ducháček vyvalil oči: „Za týden?!“

„Spíš za dva.“

„Tak vám pěkně děkuji!“

„Nemáte zač.“

„To je taky pravda,“ ukončil hovor pan Ducháček, věnoval Blance všeříkající pohled a pokrčil rameny.

A Olívie se Simonem na sebe spiklenecky mrkli. Stěhují se na čas do tajemného Blatšeru!

MLHY NA BLATECH

Cesta do Blatšeru netrvala příliš dlouho. Nacházel se asi půl hodiny dušího letu od místa, kde Ducháčkovi zanechali svůj pobořený stěhovavý dům, kterému tiše slíbili, že ho zde nechávají jen na krátký čas. Kšandičkovi zapůjčili velký kufr, do kterého mohl naskládat nejcennější haraburdí a nezbytné součástky od motorové sáňokolky, pro zbytek si prý doletí později.

Simon a Olívie se drželi celé putování vpředu, nemohli se dočkat, až začne mlha houstnout tak, že by lidský člověk viděl jen na krok před sebe, což bude neklamné znamení, že vstupují do kraje Blatšer.

„Dávejte pozor, u nás v Blatšeru může být mlha opravdu hutná, někdy se v ní i Mlžani musejí nejdřív rozkoukat,“ upozorňoval Cyril Kšandička.

Jakmile Ducháčkovic rodina proplula bílým oparem, chvíli jim připadalo, jako by spadli do smetany. Mžourali, protřeli si párkrát oči, až se před nimi mlha pomalu rozestoupila. Před nimi ležel Blatšer, dlouhé tmavě zelené lány občas narušovala políčka a oplocené zahrady, podél široké kamenné cesty stálo několik obydlí. Další domy vykukovaly za nevelkým kopcem. V mnoha z nich se svítilo a žlutě zářící okna dodávala jinak tajemnému kraji vlídnou hřejivost. Všechny domy měly různé tvary, některé byly široké, jiné se táhly víc do výšky, pár z nich stálo křivě a působily, jako by je ze strany podpíral svah kopce, další připomínaly kamenný stůl nebo dům s kloboukem místo střechy. Na každém obydlí visela nad rozložitými vchodovými dveřmi velká dřevěná cedule, na které stálo jméno Mlžana z Blatšeru či celé rodinky, která v domě bydlela.

Simon s Olívií letěli kolem nich a četli si jednotlivá jména. Basilius Pufin, Merlin Mlhavec, Robin Štístko, Lila z Blatšeru… I Bubi se snažil jednotlivá jména v duchu slabikovat, ale vždycky když už to skoro měl, Simon a Olívie se kolem něj prohnali, rozvířili mlhu, a když se Bubi rozkoukal, mohl začít se čtením nanovo.

„Kde vězíš, Bubi?“ ozval se daleko před ním Simonův hlas. A tak malý duch mávl rukou a rozletěl se za sourozenci. A jak tak letěl, zjistil, že neví, kam letí a kde vlastně je.

„Himl duch, já se ztratil,“ zakabonil se. A zrovna když se nadechl a chtěl zavolat na ostatní, zahýkal přímo před ním osel! Bubi se lekl tak, až se zapomněl vznášet a svalil se na zem. Těsně u něj zastavila oslí kopyta.

„Co se tu mlžíš do cesty? Tohle je oslí stezka!“ Za oslí hlavou vykoukl duch s dlouhou čapkou do špičky. „Lítá se támhle napravo!“

„Promiňte, jsem tu nový,“ vysvětloval Bubi. Živého osla ještě nikdy neviděl a vyjeveně na něj zíral. Osel mu taky věnoval jeden pohled, pak ale usoudil, že trs trávy u cesty je zajímavější, a začal ho žmoulat.

„Nevíte, jak bych se dostal k sídlu Cyrila Kšandičky?“

„To je jednoduché! Doprava, na rozcestí doleva, rovně, kolem vřesovišť, doleva, doleva, doprava, a jste tam! Tady u nás v Blatšeru zabloudí jen osel!“ zavtipkoval duch, pobídl svého osla, a než by lusknul, zmizeli Bubimu v mlze.

„Bubiii! Bubuuu, kde jsi?!“ U malého Mlžana byli v mžiku Simon a Olívie. Za moment je našli i Mlživoj, Blanka a Cyril Kšandička.

„Vy tu jezdíte na oslech?“ ptal se hned Bubi pana Kšandičky.

„Jistě! Jsou to výborní společníci a duchů se nebojí,“ rozzářil se Kšandička. „Víte, Mlžani z Blatšeru jsou ve své podstatě hrozně pohodlní duchové, ani lítat se jim občas nechce, a oslové se ukázali jako dobrý dopravní prostředek. Má je tu každý druhý. Já zrovna ne, já si svá vozidla zásadně vynalézám.“

Bubi se zadíval na vynálezce Kšandičku, který obložený starožitnostmi s prozpěvováním letěl dál, a napadlo ho, kolik překvapení je tady v Blatšeru asi ještě čeká.

Sídlo Cyrila Kšandičky bylo skutečně kouzelné. Starodávné, prostorné, voněla v něm naložená mlha a mlžné chlebánky ze spíže, v pokojích stál pěkný nábytek a na policích, knihovnách i stolcích se povalovaly různé plány a návrhy vynálezů. V obývacím pokoji byl krb, kterým lítala paprsková pošta. Na polínkách zrovna leželo několik obálek a srolovaných pergamenů.

„Á, to je zase pošty,“ vybíral Cyril psaní z krbu. „Pozvání na slavnost, pozvání na slavnost…“ procházel jednotlivá psaní, aniž by je otevřel.

„Zrovna dneska je tu slavnost?“ zaradovala se Olívie.

„Divil bych se, kdyby nebyla,“ odpověděl Cyril znuděně, „Mlžani z Blatšeru dělají slavnosti tak nějak pořád.“ Když došel k poslední obálce, viditelně posmutněl. „Hm, zase žádné psaní z Mlžanského patentního úřadu,“ povzdychl si zklamaně. A opět začal nejistě ťukat prsty o svůj nos, těkat pohledem kolem sebe a zadrhávat se: „Po… po… posílal jsem jim už dvanáct svých vynálezů. Ne… neodpověděli. Asi se jim nelíbily.“

„Určitě jim tam chodí hodně vynálezů, třeba se k těm vašim ještě nedostali,“ snažil se ho povzbudit pan Ducháček.

Vynálezce Kšandička přikývl a hned nato se ťukl do čela. „Kde zůstalo moje vychování? Ukážu vám pokoje, kde budete přebývat! A protože jste tu první den, zvu vás pak na blatšerskou slavnost!“

NOC V BLATŠERU

Blatšerská slavnost se tu noc konala v jediné místní krčmě, která nesla název U Chytrého osla. Když Ducháčkovi vpluli dovnitř s Cyrilem Kšandičkou, byla už zábava v plném proudu. Skoro všichni Mlžani z Blatšeru měli zelené nebo hnědé kabátce se třemi knoflíky a kostkovanou vestičku, občas nosili kostkovanou šálu nebo kalhoty. I místní duší dámy měly kostkované plédy či mašle ve vlasech. Zdálo se, že tento oděv k Blatšeru patří stejně jako radost ze zpěvu a pěnivá mlha, kterou právě většina přítomných radostně popíjela. V jednom koutě krčmy muzicírovalo pět duchů, jeden vyhrával na housle, div se od smyčce nekouřilo, druhý foukal do příčné flétny, další bubnoval svižný rytmus do hrnců, čtvrtý hrál na kytaru a pátý tahal harmoniku. Olívie si letěla prohlédnout duší kapelu zblízka. Bubiho zaujal pekáč právě upečené zemlhbáby, oblíbené sladké pochoutky, kterou nabízela krčmářka hostům. Pan Ducháček zvažoval, zda by nevyzval Blanku k tanci, a Simon vyzvídal od Cyrila Kšandičky, jestli tady v Blatšeru provozují nějaké sporty.

Právě v ten moment přiletěli do krčmy U Chytrého osla dva mladí Mlžani s kostkovanými kalhotami na kšandách a radostně hlásili, že venku nastala jasná noc!

Jak už bylo řečeno, v Blatšeru vládlo často špatné počasí a většinu dní a nocí ležely nízko nad krajem těžké šedavé mraky. Občas ale nastala vzácná jasná noc, kdy se mračna vytratila, i mlha byla průsvitnější a Mlžani mohli pohledět vzhůru na hvězdnou oblohu. Pro Mlžany z Blatšeru znamenala jasná noc ideální příležitost k jejich oblíbené zábavě.

„Závody na oslech! Je jasná noc, musíme uspořádat závody na oslech!“ volalo hned několik duchů přes sebe.

„Mohl bych jet taky?“ ptal se hned nadšeně Simon.

Ale Olívie ho usadila: „Ty máš osla?“

„Ne, ale třeba mi nějakého půjčí!“

„Jen pozor, aby někdo nehodil sedlo na tebe,“ culila se.

„Proč?“

Olívie se poťouchle, ale dobrácky zasmála. „Protože takového osla v Blatšeru ještě neměli!“

Jen co to dořekla, dala se na útěk a Simon jí letěl v patách. „To si vypiješ!“

Venku už se shlukovali blatšerští obyvatelé na kamenné cestě, která vedla mezi domy až k blátivé stezce. Tam už zabrzdil jeden z duchů a roztáhl připravenou ceduli „ Cíl “. Nadšeně pak zamával čapkou na ostatní. Na druhé straně závodní dráhy nasedala na své oslí přátele asi desítka závodníků. Oslové se tvářili poněkud znuděně a duší rumraj kolem jim očividně nedělal těžkou hlavu.

Olívie a Simon se ještě pořád pošťuchovali, Bubi, který cestou ven ukořistil dva kousky zemlhbáby, ukusoval střídavě z jedné a z druhé ruky, když se těsně vedle jeho dlaně objevila oslí tlama a v nestřežené chvíli mu jeden kus sladké pochoutky snědla.

„Nejsi ty osel, ta byla moje!“ vyvalil oči Bubi, ale oslík před ním jen spokojeně přežvykoval. Bubi mávl rukou a rozdělil se s ním i o druhý kousek.

Vše bylo připravené ke startu, duší muzikanti se přesunuli ven, a jakmile oslové na povel vyrazili, začali vesele vyhrávat. Svižné a zvučné šmidlání na housle rytmicky doprovázelo celý závod. Nutno říct, že oslové neběželi, spíš rozvážně klusali, ale nikomu to nevadilo. Mlžani z Blatšeru nadšeně povzbuzovali, Olívie a Simon vyletěli výš, aby dobře viděli, a Simon znovu zalitoval, že žádného oslíka nesehnal. Nabízeli mu sice jednoho volného mezka, ale ten se odmítal hnout z místa. Několik duchů se začalo sázet, kdo vyhraje, a Bubi s radostí zjistil, že nejlíp si vede oslík, který mu sežral zemlhbábu.

Najednou se Simon zarazil. Hned nato poklepal Olívii na rameno. „Slyšíš to taky?“ Olívie se na něj zmateně otočila. V tu chvíli ale k oběma dolehlo zděšené volání: „Pomóc! Ta hrůza! Něco nevídaného!“ Od vzdáleného Mléčného jezera letěl vyděšený duch a poplašně máchal rukama. V jedné držel rybářský prut a ve druhé kýbl, ze kterého padaly chomáče mlhy. „Kde jste kdo? Spaste duši, duchové!“ Mlžani z Blatšeru, kteří právě oslavovali vítězného osla, co doběhl do cíle, si vystrašeného ducha všimli, až když vletěl přímo mezi ně. Jen co popadl dech, vypravil ze sebe celý průsvitný strachy: „Příšera! Na Mléčném jezeře se objevila blatšerská příšera!“

Několik Mlžanek se vylekalo, ale většina přítomných jen shovívavě kroutila hlavou. „Kvákaly žáby, kde by se tam vzala?“ „Že ty sis přihnul víc pěnivé mlhy?“ „Nebo je v tom láhev mlhovice, co máš ode mě, po té jsem jednou viděl kostkované myšky.“ „Já taky!“ „To se ví,“ volali duchové jeden přes druhého.

„Himl duch, žádná mlhovice,“ zašermoval dotyčný rybářským prutem. „Letěl jsem ulovit na Mléčné jezero několik smetanových chomáčů mlhy, obloha se právě projasnila, ukázaly se hvězdy, a najednou se na opačném konci jezera objevily obrovské rudé oči, vycházela z nich záře, která oslepovala a prostupovala tmou. Chvíli nato zmizely v mléčném oparu na hladině jezera. Pak se ozvaly skřeky, jako když vyjí vlci nebo spíš jako když kráká hejno vran nebo…“

„Nebo jsou to pěkné báchorky,“ přerušil ho jeden z přítomných.

Několik blatšerských Mlžanů ale začalo rozumovat. „Náhodou, blatšerská příšera prý existuje, můj praděd ji kdysi taky viděl.“ „Kdo ví, co tvůj praděd viděl.“ „Neurážej mého předka!“ „Nešiřte paniku!“ „Nejhorší je, že nám to zkazilo závody.“

Oblohu začaly opět zakrývat mraky a za stálého brblání a zmatku se jasná noc změnila v šedavou.

Mlživoj Ducháček se zrovna chtěl otočit k panu Kšandičkovi, aby se ho zeptal, jaký je jeho názor na výskyt příšer v jezeře, když si uvědomil, že potrhlého vynálezce nikde nevidí.

„Kde je Cyril Kšandička?“ otáčel se překvapeně. Kšandička byl pryč. „Kdo s ním mluvil naposledy?“

„Já!“ přihnal se k nim Simon. „Ale to už je nejmíň hodina.“

„Aby se mu tak něco stalo,“ strachovala se paní Blanka. „Neletěl náhodou k jezeru?“

„Podle mého se vytratil mnohem dřív. Třeba jen nemá rád závody na oslu,“ uklidňoval ji Mlživoj. Načež rozhodl, že bude nejlepší, když se po něm podívají u něj doma, a pokud tam nebude, vymyslí, co dál.

Pana Kšandičku skutečně objevili záhy poté, co vrazili do dveří jeho domu. Simon vletěl do vynálezcovy pracovny jako první. Cyril Kšandička tu cosi skládal do velkého spodního šuplete ve svém stole. Simonova přítomnost ho očividně zaskočila. Rychle zamkl šuplík, klíč na šňůrce si zavěsil na krk a zasunul ho pod kabát.

„Promiňte,“ omlouval se Simon. „My jsme vás hledali…“

„Šel jsem se jen trochu proletět ven, když byla tak hezká noc.“

„Máme velkou novinu,“ vrazil do pokoje jako střela Bubi, bohužel svůj let neubrzdil a hlavou se zabořil do trouby od starého gramofonu. Ještě s kebulí uvnitř zahuhlaně dodal: „Hu Hléčného hezeha hiděli příšehu.“

Olívie Bubiho pohotově vytáhla, to už tu byli i Mlživoj s Blankou, a tak mohli Cyrilovi konečně všechno v klidu vyložit.

LEGENDA O BLATŠERSKÉ PŘÍŠEŘE

„To je pecka!“ lusknul Simon nadšeně prsty.

„Ale z vědeckého hlediska je to nesmysl,“ nechala se slyšet Olívie, když nazítří seděla spolu se Simonem a Bubim na střeše Kšandičkova domu. Ducháčkovic děti totiž usoudily, že musejí uspořádat poradu za komínem, aby záhadné události pořádně probraly.