Prekliate mesto

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Zrodení pre smrť

Serafína – Skrytá tvár

Lisa McMannová
Prekliate mesto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Kennedy.

MY

Keď je po všetkom, vydýchneme ako starý vŕzgajúci dub a cítime, že bolesť odznieva sťa kôra olupujúca sa z bielej brezy. Jedna z našich duší bola vyslobodená. Pohybujeme sa po temnej miestnosti ako figúrky po šachovnici, pomaly, centimeter po centimetri posúvame liatinové nohy, nečujne kričíme nápismi vyrytými do dreva. Voláme svoju ďalšiu obeť, svojho ďalšieho vykupiteľa. Na našej tvári sa objaví nová rytina:

Dotkni sa ma.
Vysloboď moju dušu.

PRVÁ KAPITOLA

Po zmiznutí Tiffany Quinnovej sa všetko zmení.

Z celkového počtu dvestodvanásť obyvateľov mestečka Cryer’s Cross v Montane sa stosedemdesiatosem ľudí pripojí k šerifovi Greenwoodovi v pátraní, ktoré trvá niekoľko dní od svitania až do tmy. Škola je zatvorená, všetci študenti sa zúčastňujú na pátraní, prehľadávajú cesty a farmy, predierajú sa lúkami, kde sa pasú kone a dobytok, a poľami s novovysadenými zemiakmi, s jačmeňom a so pšenicou. Šliapu až k úpätiu hôr a naspäť okolo okraja lesa, v skupinách po dvoch alebo po troch, niektorí nervózne, iní s plačom, ďalší odhodlane. Z času na čas čosi zakričia ostatným skupinkám, aby sa nestratil ešte niekto ďalší – mobilné telefóny sú tu celkom zbytočné. V Cryer’s Crosse nie je signál.

O päť dní neskôr niet po Tiffany Quinnovej stále ani stopy. Zmizla. Aj keď je to nemožné. Je to nemožné, lebo predstava, že jej niekto niečo urobil, je v skromnom mestečku Cryer’s Cross na smiech a predstava, že by tichá milá knihomoľka z prvého ročníka miestnej strednej školy utiekla z domu, úplne sama... Je to skrátka absolútne nemožné.

Lenže Tiffany je naozaj preč.

Napriek tomu ju všetci ďalej hľadajú.

Kendall Fletcherová sa chveje a pravidelne sa obzerá ponad plece. Len tak zo zvyku. Zmiznutie mladšej spolužiačky ju vydesilo, to je pravda, ale takisto ju rozhodilo toto narušenie jej zabehnutého rytmu. Posledný týždeň vyučovania je zrušený – všetko visí vo vzduchoprázdne, otvorené, nedokončené. Celá jej rutina je prevrátená naruby.

Kendall prechádza stovky akrov pozemku svojich rodičov a pokračuje do lesa. Unavene počíta svoje kroky, vlečie sa zemiakovými a obilnými poľami i pomedzi stromy. A počíta, stále niečo počíta.

Vedľa nej ide jej najlepší kamarát Niko Cruz.

On sám by povedal priateľ.

Lenže mať priateľa znamená mať záväzky, a záväzky, ktoré Kendall nemôže dodržať, ju zvyčajne znepokojujú. „Poď,“ povie Nikovi. „Pobežíme.“

Rozbehne sa poľom s Nikom za pätami. Medzi riadkami zemiakov si prihrávajú imaginárnu futbalovú loptu a občas z plného hrdla zakričia: „Tiffany!“ Keď prebehnú na pozemok patriaci Nikovej rodine, všimnú si veľkú hnedú hrudu ležiacu medzi poľom s jačmeňom a štrkovou cestou, ale nie je to Tiffany. Je to len srna, ktorú zrazilo auto.

Tiffany tu nie je. Nie je nikde.

Začína pršať a Kendall s Nikom sa na chvíľu schovajú pod strom kúsok od farmy. Kendall sa díva pred seba a počíta kvapky dopadajúce čoraz rýchlejšie do sivého prachu.

Niko niečo vraví, no Kendall nepočúva. Musí napočítať aspoň sto kvapiek, až potom môže prestať.

Nakoniec je pátranie odvolané. Teraz už miestni nemôžu nič robiť a hľadanie musia prenechať profesionálom. Výsadba je v plnom prúde a poľnohospodári majú svoje povinnosti, rovnako ako študenti. Mnohí z nich navyše brigádujú na farme alebo v meste. Život musí ísť ďalej.

Pre Kendall je to dlhé, horúce leto plné ťažkej driny. A nielen pre ňu. Po mesiaci, po dvoch, sa ľudia o Tiffany Quinnovej prestanú zhovárať.

DRUHÁ KAPITOLA

Keď sa v septembri znovu začne škola, Kendall ako zvyčajne dorazí do miestnej jednotriedky ako prvá, s výnimkou starého pána Greenwooda, školníka na čiastočný úväzok, ktorý, keď sú študenti v budove, sa väčšinou stiahne do svojej pivničnej skrýše.

Kendall je opálená a vysoká, ale nie nejako prehnane. Je to športový typ. V dlhých hnedých vlasoch má od slnka zosvetlené pramienky, výsledok letnej práce na farme a každodenného jazdenia na traktore.

Vzhľadom na to, že traktor jazdil hore-dole po poli v podstate sám, len pomocou satelitnej navigácie, mala Kendall až priveľa času na premýšľanie. A keď máte v mozgu tak trochu poruchu, začne vám v ňom stále dookola, ako po nekonečnom atletickom ovále, behať jedna jediná myšlienka. Tiffany Quinnová. Tiffany Quinnová, Tiffany Quinnová.

Kendall si predstavuje úplne všetko, čo sa Tiffany mohlo stať. Utiekla z domu. Stratila sa. Niekto ju uniesol. Možno aj znásilnil a zabil. Kendall premýšľa, čo z toho sa skutočne stalo a či sa na to vôbec niekedy príde. Predstavuje si, že by sa to všetko mohlo stať aj jej a takmer sa rozplače. Predstavuje si, ako Tiffany kričí o pomoc, ako prosí o život… Kendall sa pri spomienke na to, ako celé leto krúžila s traktorom po poli, posadnutá takými hroznými myšlienkami, zarosia oči. Zdalo sa to také skutočné, také strašidelné, ani keby každú chvíľu mal niekto vybehnúť z lesa a napadnúť ju.

Kendall je jasné, že niektoré z tých predstáv sú absurdné. Vie to a vždy to vedela, aj v piatej triede, keď na seba každý deň s úzkostlivým plačom horúčkovito vrstvila oblečenie – štyri košele, troje nohavičiek, bavlnené šortky pod džínsy –, pretože sa bála, že ľudia pod oblečením vidia jej nahé telo. To bolo hrozné obdobie. Podobný strach je únavný, nikdy neustáva. Našťastie psychologička z okresného mesta Kendall pomohla. Vysvetlila jej, že má obsedantno-kompulzívnu poruchu a jej strach nakoniec pominul. Ibaže ho nahradili ďalšie obsesie, ďalšie kompulzie.

Kendall nie je blázon. Len nemôže prestať premýšľať, najmä, keď sa jej v hlave zasekne nejaká veľmi čudná myšlienka. Tiež sa nemôže prestať pozerať ponad plece – jej najnovšia kompulzia. Celá tá vec s Tiffany jej poruchu znovu prehĺbila.

Takže Kendall je rada, že je naspäť v škole, i keď sa cíti trochu nesvoja vinou toho, ako sa skončil minulý školský rok. Tento rok chce začať odznova. Chce prísť na nové myšlienky, dať sa bombardovať domácimi úlohami, zamestnať svoju myseľ niečím nestrašidelným. Zase začne chodiť na futbalové tréningy. Dostane nové dévedéčko s tanečnými zostavami, ktoré sa bude môcť naučiť. Zamestná svoju hlavu a svoje telo novými vecami. Je to úľava.

V prvý školský deň Kendall uprace v triede tak, ako to starý pán Greenwood nevie. Otočí odpadkový kôš, aby výmoľ smeroval správnym smerom, narovná fixky pri tabuli a zoradí ich podľa farieb, aby pripomínali dúhu, rozhrnie závesy presne na tú správnu vzdialenosť. Potom starostlivo ponarovnáva lavice do kvadrantov: jeden kvadrant so šiestimi lavicami pre každý ročník. Medzi jednotlivými sekciami nechá uličku pre pani učiteľku, aby sa mohla venovať každému ročníku zvlášť. Je to lepšie, ako mať všetkých dvadsaťštyri lavíc pokope. Takto to má Kendall rada.

Nikto sa nikdy nesťažoval.

Nikto o tom nemá ani potuchy.

Lavice v škole v Cryer’s Crosse sú prastaré masívne opachy z päťdesiatych rokov, ktoré štát vyhrabal ktovieodkiaľ. Všetky ich presťahovať je poriadna rozcvička, ale Kendall sa vždy cíti oveľa lepšie, keď je všetko späť v normále. Potom si všimne, že jej lavica z minulého roka teraz skončila v kvadrante prvákov. A v sekcii druhého ročníka tento rok zostane pravdepodobne jedna lavica prázdna, teda ak nie sú pravdivé zvesti, že do mesta sa prisťahovala nová rodina. Aspoň to vravel Niko, ale Kendall ešte nikoho nového v meste nezahliadla. Aj tak však dúfa, že je to pravda a že tí noví ľudia majú dieťa, ktoré bude chodiť do druhého ročníka a zaplní miesto po Tiffany, aby v ich kvadrante bolo opäť všetko, ako má byť. Hoci najlepšie by, samozrejme, bolo, keby sa vrátila Tiffany. Lenže šerif Greenwood a ľudia z televíznych správ tvrdia, že to sa už pravdepodobne nestane. Nie po takom dlhom čase.

Kendall rozhrnie závesy tak, aby ich okraje boli v jednej línii so zárubňou okna. Potom ju premôže iracionálny strach a skontroluje zámky na oknách. Najskôr bojuje s oknom, aby ho otvorila a uistila sa, že zámky fungujú, potom všetky prejde ukazovákom. „Všetko v poriadku,“ vysloví. Nie je tu nikto, kto by ju mohol počuť, ale Kendall to musí vysloviť nahlas, inak sa to nepočíta.

Keď si všimne študentov prichádzajúcich cez dvor k malej budove školy, ešte raz preletí pohľadom svoje dielo. Dvere sa so zavŕzganím otvoria. Kendall prejde k svojej novej lavici v sekcii posledného ročníka, vytiahne z tašky dezinfekčný obrúsok a rýchlo, prv než niekto príde a začne si z nej robiť žarty, ním očistí celú lavicu. Kendall nie je obsedantne čistotná, takže si nemusí stále umývať ruky ako niektorí ľudia, ktorí trpia rovnakou poruchou. No na začiatku roka radšej svoje osobné miesto zbaví bacilov. Vari to nerobia všetci?

Do triedy vojde Niko a zamieri ku Kendall. Rovné, platinové blond vlasy mu visia do očí. Niko má španielske meno po svojom otcovi, ale vzhľad zdedil po mame, pôvodom z Holandska. Teraz pohodí ofinou nabok a zodvihne jeden kútik v polovičnom úsmeve. Zhodí svoju tašku na podlahu a s problémami sa nasúka do lavice hneď vedľa Kendall. „Tie lavice s nami teda nerastú,“ poznamená, keď sa pokúša napasovať kolená pod kovovú konštrukciu. Potom sa nakloní a rýchlo Kendall pobozká na líce. „Ahoj. Prepáč, že idem neskoro. Pôjdeme v sobotu do Bozemanu?“

„Prečo?“

„Chcem okuknúť Montanskú štátnu univerzitu. Pozrieť sa na fakultu pre zdravotnícky personál.“

Zozadu sa ozve odfrknutie. „Zdravotná sestrička Niko.“

„Sklapni, Brandon,“ odbije ho Niko s ľadovým pokojom. Potom vymrští ruku bez toho, aby sa obzrel, a tresne Brandona zboku do hlavy.

„Jasné,“ súhlasí Kendall. „Mrknem sa, ako sú na tom s baletom a herectvom. Pre istotu.“

Niko sa súcitne usmeje. „Ešte sa neozvali?“

„Nie.“ Šanca, že by sa dievčina z vidieka, ktorá nechodila do nijakého tanečného kurzu, dostala na Juilliard, najprestížnejšiu umeleckú akadémiu v Amerike, sa pravdepodobne rovná nule, ale Kendall nevidí dôvod, prečo by nemohla začať rovno na vrchole.

Kendall počíta študentov, ktorí sa trúsia do triedy. Odpočíta minuloročných maturantov a Tiffany Quinnovú, pripočíta tohtoročných prvákov. Pani Hinklerová im práve vysvetľuje zasadací poriadok. Potom hlučnej triede oznámi, že v tomto roku prídu dvaja noví študenti, čo je niečo celkom neslýchané. Takže zvesti o novej rodine v Cryer’s Crosse musia byť pravdivé. Mestečko pravdepodobne začne pukať vo švíkoch.

„Vyzerá to, že tento rok budeme mať plno,“ zamrmle Kendall. Dvadsaťštyri študentov. Dokonalé.

Potom obaja noví spolužiaci vojdú do triedy a všetci si ich začnú zvedavo obzerať. Pani Hinklerová si ich zapíše do triednej knihy a ukáže im, kam si majú sadnúť. Jedného z nich pošle do sekcie štvrtákov. Chlapec sa pozrie na Kendall a zamračí sa.

„Ahoj,“ pozdraví Kendall nového spolužiaka, ktorý sa práve zastavil pri jedinej prázdnej lavici naľavo od nej.

Nový chlapec niečo zamrmle, ale ani sa na ňu nepozrie. Posadí sa a položí si batoh na zem pod lavicu.

Niko sa nakloní cez Kendallinu lavicu. „Ahoj, ja som Niko. Ako sa máš?“

Nový chalan takmer nepostrehnuteľne kývne, naďalej však mlčí.

Niko zdvihne obočie.

Kendall sa zasmeje. „Tak fajn,“ poznamená. „Toto bude zábava.“ Potom si nového spolužiaka prehliadne. Vyzerá drsne. Je svalnatý, má hnedastú pokožku a vlnité čierne vlasy. Jeho oblečenie nie je značkové, ale je čisté a upravené. Topánky má zaprášené, rovnako ako všetci. V ich mestečku už pekne dlho nespŕchlo.

Druhý nováčik, dievčina, ktorá zamierila do sekcie druhákov, je tiež počerná, na nose a na tvári má spŕšku tmavých pieh a rovnako vlnité čierne vlasy. Obaja vyzerajú veľmi príťažlivo „To je tvoja sestra?“ spýta sa Kendall.

Nový spolužiak zavrie oči a predstiera, že spí s rukami založenými na hrudi. Kendall vzdychne a obráti pozornosť k svojej novej lavici. Číta si nápisy vyryté do dreva. Lenže už ich aj tak pozná – číta ich celé roky, pozná ich naspamäť. Dokázala by odrecitovať nápisy z každej lavice. Nemôže si pomôcť, je to súčasť jej poruchy.

Byť Kendall je vyčerpávajúce.

Hneď ako si pani Hinklerová zapíše do triednej knihy všetkých prvákov, predstaví ich celej triede. Kendall ich všetkých pozná. Sú to väčšinou deti ľudí, ktorí pracujú na Fletcherovej zemiakovej farme. Všetky pohľady sa však upierajú na dvoch nových študentov. Učiteľka ich predstaví. Skutočne sú to súrodenci, Obregonovci. Dievča sa volá Marlena a chlapec je Jacián. Pani Hinklerová má problémy vysloviť jeho meno.

„Nie je to Džejsián,“ opraví ju chlapec, zrazu úplne bdelý, „ale Chasián.“

Pani Hinklerová sa začervená. „Veľmi sa ospravedlňujem.“ Potom to skúsi znovu a tentoraz to vysloví správne. Znie to ako nejaká melódia. Či skôr tragédia.

Pre Kendall je to búrlivý deň plný testosterónu. Sedí namadžganá medzi Nikom a Jaciánom, debil Brandon sedí priamo za ňou a vedľa neho ďalší dvaja chlapci – Travis Shank a Eli Greenwood, syn miestneho šerifa a vnuk starého školníka. No takto to bolo vždy. Kendall je vo svojom ročníku jediné dievča. Takže je jasné, že keď k nim konečne pribudne nový spolužiak, je to zasa chalan.

Ako vždy je tu s ňou Niko. Jej najlepší kamarát odkedy jej pamäť siaha. Niko vie o jej poruche, chápe ju a vôbec mu neprekáža. Najlepší chlapec na svete? Kendall si to rozhodne myslí. Keď mu podáva nový študijný plán, venuje mu ten najširší úsmev.

Počas voľnej hodiny sa Niko a Kendall delia o sendviče na obed, rovnako ako to robia už od škôlky, s výnimkou dní, keď si Niko donesie sendviče s tuniakovým šalátom, ktorý Kendall neznáša. Sedia spolu na tráve, jedia a preberajú vysoké školy a ako to bude nanič, keď už nebudú spolu.

Po škole zamieria Kendall a Niko na futbalový tréning na ihrisku za školskou budovou. V Cryer’s Crosse hrajú futbal chalani aj baby všetkých ročníkov, pretože v škole nie je dosť dievčat na to, aby mohol fungovať dievčenský futbalový tím a ani dosť žiakov na to, aby škola mohla mať tím pre mladších aj pre starších študentov. Kendall je jediné dievča, ktoré to v tíme vydržalo a je lepšia než väčšina jej spoluhráčov.

Práve keď Kendall dokončuje strečing, zjaví sa na ihrisku Jacián, od hlavy po päty oblečený do vecí od firmy Nike, akoby ho sponzorovala alebo čosi také. Kendall šprintuje na mieste s gumičkou v zuboch a sleduje Jaciána, zatiaľ čo si vlasy sťahuje do vrkoča. Je jej jasné, že Jacián je športovec. Sama pre seba si niekoľkokrát zašepká jeho meno, aby ho dokázala správne vysloviť – v Cryer’s Crosse veľa Jaciánov nie je.

O chvíľu neskôr sa na ihrisku objaví aj Marlena, v menej nápadnom športovom oblečení. Všimne si svojho brata a rozbehne sa k nemu.

Kendall sa na nich udivene pozerá. „Oni hrajú obaja?“ spýta sa pošepky Nika.

„Vyzerá to tak.“ Niko vytiahne z tašky loptu a hodí ju na zem pred Kendall. Tá ju automaticky chytí na nohu a dribluje s ňou, vzďaľujúc sa od ostatných.

„Rozhodne sa nedá povedať, že by pre nich v tíme nebolo miesto.“ Kendall a Niko si prihrávajú loptu sem a tam. Kendall si spomenie na štyroch spoluhráčov, ktorí vlani zmaturovali a tím opustili.

„Hej, miesta máme až priveľa. Z prvého ročníka chce ísť do tímu len jeden človek. A potom to nové dievča. Tréner by pravdepodobne vzal kohokoľvek, kto má obe nohy, ale ani tak nás nie je dosť. Koľko nás je, počtárka?“

„Osem,“ odpovie Kendall bez zaváhania.

„Ach jaj.“ Niko sa poškriabe na hlave. „Dúfam, že trénerovi sa podarí zlanáriť ešte pár ľudí, inak budeme proti plným tímom potiť krv.“

Kendall zažmurká a pokrčí plecami. „Nie sme jediný tím, ktorý nemá dosť hráčov. Ôsmi to zvládneme. Aj keď hrať proti tímom z Bozemanu, ktoré majú plnú jedenástku, bude rozhodne peklo.“ Kendall pozoruje, ako sa Obregonovci naťahujú, a čaká, až predvedú, čo vedia na ihrisku. „Možno to bude fakt dobré, mať v tíme ďalšiu babu,“ povie nakoniec. „Na druhej strane, Jacián... No, to je aj tak jedno.“

Keď Jacián do Kendall počas cvičnej hry štyria proti štyrom vletí tak prudko, až jej vyrazí dych, Kendall si uvedomí, že to možno jedno nebude. „Somár,“ zamrmle si popod nos, keď znovu chytí dych. „Hej, tréner, to bol faul!“ Rýchlo sa zdvihne a beží brániť, ale už je neskoro. Jacián práve zavesil loptu do bránky jej tímu.

TRETIA KAPITOLA

Po tréningu ide Kendall s Marlenou do malej dievčenskej šatne, ktorá je skôr len prístreškom nalepeným k hlavnej budove. „Ste s bratom fakt dobrí,“ pochváli Marlenu.

Nová spolužiačka sa usmeje. „Vďaka. Jacián je skvelý. Ja celkom ujdem.“ Jej hlas je sýty a vrelý.

„Si rozhodne lepšia než Brandon,“ odporuje jej Kendall šľachetne.

„To je ktorý?“

„Nevyzretý lúzer zo štvrtého ročníka, svetlohnedé vlasy. Veľký a taký trocha prihlúply, asi takto vysoký.“ Kendall zdvihne ruku do výšky zhruba meter deväťdesiat nad zemou. „Sedí za mnou v triede. Určite vieš, koho myslím. Ani raz za celý tréning sa nedokázal dotknúť lopty, zato však niekoľkokrát spadol.“

„Áno, myslím, že viem,“ uškrnie sa Marlena.

Obe sa vyzlečú, poutierajú a bohato postriekajú dezodorantom, prv než si opäť vezmú svoje bežné oblečenie. Osprchovať sa nemôžu, aj keby chceli, v šatni je len umývadlo. „Takže,“ začne Kendall, „čo má tvoj braček za problém?“

Marlena zdvihne obočie. „Ako to myslíš?“

„Nespráva sa veľmi priateľsky. S nikým nehovorí.“

„Aha, to. No, on nie je veľmi vo svojej koži,“ vysvetľuje Marlena. Hoci sú v šatni samy, stlmila hlas, takže skoro šepoce. „Nechce tu byť.“

„Prečo nie?“

Marlena pokrčí plecami. „V poslednom ročníku sa musel odsťahovať od všetkých svojich kamarátov, od svojej priateľky… Teraz sa snaží udržať ten vzťah na diaľku. No a v momente, keď sme sa sem nasťahovali, sa... veď vieš.“

„Čo mám vedieť?“

„Ako k nám prišiel šerif. Hneď po tom, čo sme prišli. Zdá sa mi, že tu vedia všetci o všetkých všetko.“

Kendall zavrtí hlavou. „Nič neviem. Celé leto som dvanásť hodín denne trčala na traktore. Čo sa stalo?“

Marlena vytiahne z batoha kozmetickú taštičku a začne si maľovať linky pod očami. „No, prisťahovali sme sa sem v máji, hneď ako sa nám v Arizone skončil školský rok. Pravdepodobne tesne pred tým, ako zmizla tá dievčina. Tiffany. Šerif Greenwood a štátna polícia si mysleli, že Jacián s tým mal niečo spoločné.“

Kendall sa rozšíria oči od údivu. Zrýchli sa jej tep a iracionálny strach je späť. „Aha...“ Zvyšok slov sa jej zasekne v krku a v hlave jej zasa začnú kmitať zlé myšlienky.

„Jasné, že s tým nič spoločné nemal. Šerif ho po niekoľkých dňoch prestal otravovať.“ Marlena si zamračene pretrie pery leskom. „Jacián však bol fakt naštvaný. Povedal šerifovi, že je rasista.“

Kendall sťažka preglgne. „A... prečo ste sa sem vôbec presťahovali?“

„Kvôli dedovi.“ Marlena zatlačí vrchnák lesku na pery a chvíľu sa prehrabáva v kozmetickej taštičke. „Už starne a jeho podniku sa veľmi nedarí. Nedokáže držať krok s dobou, nezvláda nové technológie... Ešte stále zaháňa stáda dohromady na koni, verila by si tomu? Mama s otcom sa rozhodli, že sa nasťahujeme k nemu a trochu mu pomôžeme. Rodina je pre nich to najdôležitejšie na svete. Pre nás všetkých.“ Marlena sa otočí a pozrie sa na Kendall. „Nie je ti nič?“

Kendall prestane na novú dievčinu hľadieť, obráti sa k umývadlu, aby si umyla ruky, ale namiesto toho len pozerá na vodu. „Počkať... Kto je tvoj dedo? Nijakého Obregona tu nepoznám.“

„Je to otec mojej mamy, Hector Morales. Má farmu asi dva kilometre za mostom, po RR–4.“

Kendall sa usmeje. „Aha, Hectorova farma! Hectora všetci zbožňujú. Naši od neho kupujú veľa vecí – hovädzie, mlieko... Nevedela som, že sa mu nedarí.“ Vďaka tomu, že Marlena a Jacián sú Hectorovi príbuzní, už Kendall nepripadajú takí desiví.

„Mama hovorí, že také zlé to nie je. Len už nedokáže objednávky hovädzieho spracovávať tak rýchlo ako predtým a cez zimu prišiel o pár kusov dobytka. Navyše je príliš tvrdohlavý na to, aby si najal niekoho na pomoc, takže pravdepodobne o nejaké obchody prišiel. Teraz sa ich snažíme dostať späť.“

„No, ja som si istá, že naši od vášho deda budú nakupovať ďalej. Najlepšie je, že môžete jazdiť na koňoch. Hector má nádherné stajne. Môžeš dokonca prísť na koni aj do školy. Zboku budovy je miesto, kde ho možno uviazať.“

„Táraš, že?“ Marlena sa zacerí a zdvihne svoj batoh. „Toto miesto je také staromódne. Doma v Arizone sme tiež jazdili, ale len pre zábavu. Myslím, že to skrátka máme v krvi, ale dedovi čoskoro kúpime štvorkolky.“ Vonku niekto začne búchať do steny a Marlena sa strhne.

„To bude Niko,“ povie Kendall a siahne po svojej taške. „Veľmi rada som ťa spoznala.“

Marlena sa usmeje. „Z brata si nič nerob. Je prosto len na všetko strašne nahnevaný.“

„To som si všimla,“ uškrnie sa Kendall. Potom otvorí dvere a priamo pred ňou stojí Jacián Obregon.

Mračí sa.

Kendall sa naňho zamračí tiež, ale jej žalúdok robí kotrmelce. „Sfauloval si ma,“ osopí sa naňho.

Jacián chvíľu nič nehovorí. Keď napokon odpovie, jeho hlas je tichší, než Kendall čakala. „Tak sa mi nepleť pod nohy, ak nechceš prísť k úrazu.“ Potom rozhovor ukončí tým, že sa pozrie za Kendall, na Marlenu. „Tak poď, Lena,“ vyzve ju príkro. Potom sa v prachu otočí na päte a zamieri k parkovisku.

Marlena sa na Kendall ospravedlňujúco usmeje a vydá sa za bratom. „Uvidíme sa zajtra,“ zavolá ešte.

Kendall jej rozpačito zamáva. „Je to debil,“ poznamená smerom k Nikovi, ktorý práve prišiel.

Niko prikývne. „Áno, asi tak nejako.“

Kendall sa usmeje a vyjde zo šatne. „Tak poďme. Mám doma ešte prácu a tiež si musím urobiť úlohy. No bolo to fajn, zase si zahrať, čo?“

„Bolo to skvelé. Nestalo sa ti nič?“

„Nie. Ja to vydržím...“ Kendall sa odmlčí.

„Čo je?“

Práve prechádzajú prašnou cestou k okraju jačmenného poľa. Kendall sa obzrie cez plece. „Marlena hovorila, že sa sem presťahovali tesne pred tým, ako zmizla Tiffany, a že Eliho otec si myslel, že s tým mal Jacián niečo spoločné.“

„Čože? To je hlúposť.“

„Myslíš? Ako to môžeme vedieť? Jacián je zlý. Možno je labilný.“

„Kendall!“

„Myslím to vážne. Čo ak ju drží niekde zviazanú v lese? Alebo ju rozsekal na úplne malé kúsočky…“

„Kendall, prestaň. To je smiešne.“

Lenže Kendall si tým nie je taká istá.

Farmy ich rodičov sú priamo oproti sebe cez cestu. Kendall a Niko dorazili do bodu presne medzi oboma domami a teraz len tak stoja naproti sebe uprostred cesty a držia sa za ruky. Potom sa Niko nakloní a nežne Kendall pobozká.