Kronika Cambion 2

Spaľujúce puto

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie knihy v edícii:

Kronika Cambion 1 – Magická príťažlivosť

Jaime Reed

Kronika Cambion 2 – Spaľujúce puto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mojim priateľom:

ušiam, ktoré trpezlivo načúvajú,

ústam, ktoré dávajú dobré rady,

a štedrým rukám, ktoré sa vždy podelia.

Ste na nezaplatenie.

1

Pre kambionov je najdôležitejšia rovnováha.

Nikdy sa nesmiete prestať ovládať, nikdy nesmiete popustiť uzdu svojim emóciám a najmä nikdy nesmiete zabudnúť, kto ste a čo žije vo vašom tele. Aby ste to dosiahli, musíte to mať v poriadku v hlave a mať nielen hrošiu kožu, ale aj vysokú odolnosť proti všetkému čudesnému a nevysvetliteľnému, pretože stačí jeden chybný krok a je po všetkom. Aj keď sa to spočiatku môže zdať lákavé, nie je nič tragickejšie a trýznivejšie, ako stratiť sám seba.

A vlastne, možno niečo trýznivejšie predsa existuje. Stredná škola.

Predierala som sa nemilosrdným prúdom natriasajúcich sa batohov, ostrých lakťov a švihajúcich vrkočov v nádeji, že sa mi podarí bez úrazu dostať do veľkej prednáškovej sály. Školské chodby vreli davmi spolužiakov, neorganizovaným táraním a drsným mlátením dvierok skriniek. Podlaha sa otriasala dupotom nôh, zdrhajúcich zo štvrtej hodiny dnešného vyučovania.

Futbalový tím hulákal oslavné chorály vzývajúce bohov trofejí vystavených v zasklenej vitríne pred riaditeľňou. Pubertálne barbiny sa grupovali do nepriechodných kôpok, prehliadali si módne časopisy a slintali nad najnovšími výstrelkami. Priamo predo mnou sa vynárala prekážková dráha pozostávajúca z nechutne sa oblizujúcich párikov, ktoré by radšej mali zaliezť niekam do hodinového hotela a prestať blokovať školské chodby. Jediné, čo tomu všetkému chýbalo, bol gýčovitý popík ako podmaz a logo televíznej stanice v hornom rohu. Aj keď treba dodať, že v televízii boli školské budovy oveľa menej zasvinené, a stavím sa o čokoľvek, že to v nich nepáchlo dezinfekciou a zaschnutým kečupom.

Skryla som si tvár za zrkadlovými okuliarmi a snažila som sa ignorovať nepriateľské dýky pohľadov, ktoré po mne vrhalo ženské osadenstvo školy, predovšetkým tie jeho členky, ktorých priatelia sa nachádzali niekde v blízkosti. Dokonca aj moja spolubývajúca Lilith sa naježila z tých laserových lúčov nenávisti, ktoré lietali mojím smerom.

Moji spolužiaci ma pasovali na exota strednej školy James City. Nie pre červeno-biely pramienok, čo som nosila vo vlasoch, ani pre moju postavu pripomínajúcu jablko na nožičkách, ale pre neskrývaný nadšený záujem zo strany všetkých chalanov, ktorým som skrížila cestu. Taká je kliatba, keď vás posadne sukubus.

Ešte pred troma mesiacmi by som nebola schopná vysvetliť, čo to kambion vôbec je, ani som netušila, že existuje niečo ako ľudsko-démonický hybrid. Teraz som však z vlastnej skúsenosti vedela, čo znamená nosiť v sebe dušu sukuba, ktorá zo mňa vysáva energiu a láka do mojich osídel nič netušiacich mužov. S upretými hladnými pohľadmi a nie práve mravnými návrhmi som nemohla nič robiť. Mohla som maximálne uhýbať očami, snažiť sa držať ďalej od problémov a modliť sa, aby jún prišiel čo najskôr. Už mi zostávalo len osem mesiacov.

Len čo som vošla do sály, na moje sietnice zaútočili blýskavé svetlá. Uprostred sa na vyvýšenom pódiu týčili dve sivé plachty v úlohe pozadia a dvaja objednaní fotografi tu pre budúce generácie zvečňovali náš posledný ročník strednej školy. Z dvoch opačných strán pódia sa tiahli dve fronty študentov a zatáčali sa pozdĺž stien sály.

Dupotala som po strmých schodoch do sály, kde sa učitelia snažili udržať poriadok. Dolu na stolíku som našla svoje meno, vzala som si lístok a jeden z lacných plastových hrebeňov, ktoré obyčajne používajú sestry v nemocnici, keď vám hľadajú vo vlasoch vši. Potom som sa postavila do radu. Predo mnou bola kopa báb, všetky si upravovali vlasy a mejkap. Ostatné decká posedávali na laviciach a zjavne sa vôbec neponáhľali naspäť do tried.

Sotva som sa zaradila do zástupu, otočila sa ku mne moja najlepšia kamarátka, položila mi hlavu na plece a celá sa triasla od smiechu. „Ty kokso, videla si, čo má na sebe Courtney G.? Vyzerá ako lacná šľapka po fláme.“

Utrela som si papierovou vreckovkou lesklý nos a bradu. „No tak, Mia, nebuď zlá. Všetci nemajú taký cit pre módu ako ty.“

„Jasné, že nie, ale všetci by mali ovládať aspoň základy kombinovania farieb. Vážne.“ Mia zavrtela hlavou a zdesene vytreštila čokoládovohnedé oči. „A ďalšia vec. Kedy sa už konečne tie decká naučia, že nemá cenu prvý týždeň školy predviesť všetko nové oblečenie? Šatník sa predsa musí dávkovať postupne.“

Mia Moralezová, módna polícia a jednočlenné gestapo. Ako sa jej darilo obchádzať so svojimi modelmi školský poriadok, bolo najväčšou záhadou storočia. Dnešok nebol výnimkou. Na Miiných stehnách a prsiach bolo vidieť viac kože ako na rodinnom menu v KFC. Napriek tomu ju nikto nikdy nezavolal do riaditeľne. Ako jej to mohlo prechádzať? Závidela som jej odvahu aj štíhlu postavu, ale v poslednom čase hlavne schopnosť ľavou zadnou zvládať matiku. Tá baba bola chodiaca kalkulačka so záľubou v značkovom oblečení.

„Panebože! Čo to máš na tvári?“ Mia si ma otočila k sebe a chytila ma za bradu. „Sam, kto ti to spravil?“

Prečo majú ľudia vždy nutkanie ohmatávať a skúmať zranenia ostatných? Uhla som pred jej dotieravými prstami. „Trafila ma lopta pri volejbale,“ odvetila som a zhlboka som sa nadýchla. Bolo mi jasné, že jej budem musieť vyklopiť celú historku, inak ma nepustí.

Dnes na telocviku dosiahla ženská agresivita proti mne svoj vrchol, keď si ma ostatné baby vybrali ako cvičný terč. Z volejbalu sa potom stal tridsaťminútový boj na život a na smrť, ale telocvikárka predstierala, že nič nevidí.

Caleb, môj frajer a kolega kambion, si s agresívnymi ženskými tiež užil svoje. Vravel mi, že sme pre opačné pohlavie neskutočne príťažliví, a varoval ma pred faktom, že od ostatných dievčat, najmä tých značne neistých, môžem očakávať nenávisť a prejavy nepriateľstva. Lenže vtedy som len pokrčila plecami s tým, že to predsa zvládnem. Teraz ma každodenná dávka nevraživosti začínala vyčerpávať a túžbu po dievčenskom priateľstve som nemala ako utíšiť.

Teda takmer.

„Tie zlomyseľné kravy!“ zvrieskla Mia, keď si vypočula môj srdcervúci príbeh. „Práve dnes ti spravia monokel! Tieto fotky predsa budú v školskej ročenke, uvidia ich úplne všetci! Pozri sa na seba, si len tieň svojho bývalého ja. Neboj sa, ja si ich podám!“ Mia sa rozhliadla po sále, akoby tu niekde v úkrytoch čakali ďalšie útočníčky.

A cenu za najväčšiu prehru získava…

Nebolo to zasa také strašné, tenká vrstva korektora a budem v pohode, opuch už tiež takmer zmizol, len okolo lícnej kosti mám kožu ešte trochu zdurenú. „Nechaj to tak. Dokážem sa o seba postarať sama,“ ubezpečila som ju.

„Viem, ale predsa ťa nemôžu –“

„Vážne sa na to vykašli, Mia. Nepotrebujem ďalšie problémy. Chcem len tento rok prežiť bez väčšieho krviprelievania.“

Ešte som ju musela pár minút presviedčať, ale nakoniec sa mi to podarilo. Mia si prekrížila ruky cez prsia a premerala si ma od hlavy po päty. Dlhé tmavé kučery jej splývali po pravom pleci ako jedna obrovská vlna, čo len zdôrazňovalo jej exotické črty. „Tie kontaktné šošovky si na fotenie nedáš, však? Síce by ti to pridalo sexepílu, ale zasa to dosť priťahuje pozornosť na ten monokel.“

Zarazila som sa s hrebeňom vo vlasoch. Keď som ráno odchádzala z domu, mala som pocit, že som na niečo zabudla, ale už som aj tak meškala. Predstierať, že som normálna, vyžadovalo hodne úsilia. Aby som nevzbudzovala veľa podozrenia, musela som si objednať doživotnú zásobu hnedých kontaktných šošoviek, aby som vyzerala ako predtým, než sa do môjho tela nasťahovala démonická duša. Vďaka Lilith však moje oči začali byť precitlivené. Moja spolubývajúca neznášala, keď jej vo výhľade prekážali podivné okná. Aby som ju upokojila, každých pár dní som si brala nový pár šošoviek a hneď po príchode domov som si ich vyberala. Všetci okolo mňa si mysleli, že nosím smaragdovozelené šošovky, nie naopak.

„No, vlastne mám v pláne na fotke zažiariť,“ odpovedala som trochu drzo.

„Nuž, ako chceš. Odchádzam. Uvidíme sa potom,“ rozlúčila sa Mia práve vo chvíli, keď som si ponad jej plece všimla, že do sály vchádza Malik Davis. Vedela som, že len čo ma zbadá, pokúsi sa so mnou dať do reči.

Otočila som sa k Mii a cítila som, ako sa vo mne zdvíha vlna paniky. „Už máš fotenie za sebou?“

„Bola som prvá na rade. Chcela som to mať za sebou čo najskôr. Vyzerať takto skvelo celý deň nie je práve hračka.“ Mia odkráčala skôr, ako som ju stihla schmatnúť a urobiť si z nej štít.

Obyčajne na ľuďoch takto nevisím, ale práve teraz sa mi fakt nechcelo baviť s Malikom. Stačilo, že ma na lesklom fotopapieri zvečnia s modrinou pod okom. Nepotrebovala som, aby mi to predhadzoval ešte aj on.

Malik Davis bol tiež v poslednom ročníku a stal sa z neho môj nový tieň. Vždy po ňom šli všetky baby zo školy. A akoby tej pozornosti nemal dosť, pred mesiacom sa z neho stala skoro celebrita po tom, čo obtočil svoje auto okolo stromu a z miesta havárie odišiel prakticky bez škrabanca. Dosiaľ ho neomrzelo tú hrdinskú historku rozprávať všetkým okolo. Kto by nechcel chodiť so sexy kapitánom basketbalového mužstva, ktorý dokázal prekabátiť aj smrť! Áno, správne. Ja.

„Ako sa darí, krpec?“ zatiahol Malik sladkým hlasom, ktorý by rozpustil hádam aj maslo. O chrbát sa mi obtrelo jeho pevné telo.

Tá prezývka ma bodala v ušiach a naskakovala mi z nej husia koža. Jasné, siahala som mu sotva po plecia, ale nebola som nijaký trpaslík, a poukazovať na niečie nedostatky nie je práve vhodná téma na konverzáciu.

„Super, vďaka. A tebe?“ Rad sa pohol a postúpila som dopredu.

„Mám sa skvelo. Hlavne teraz, keď som ťa stretol,“ pošepkal mi Malik priamo do ucha.

„To trochu preháňaš, nie? Ty predsa k šťastiu nepotrebuješ babu. A ak áno, máš ich dosť na výber.“

„To možno hej, ale ja mám, dievča, oči len pre teba. Vôbec nechápem, prečo som si ťa predtým nevšimol. Veď máme spoločné hodiny a tak. Vždy sa mi páčili nižšie baby a tie tvoje kontaktné šošovky sú fakt sexy. Vyzerajú tak naozajstne.“

A je to tu. Keby som tak dostala štvrťdolár vždy, keď niekto začne hovoriť o farbe mojich očí!

„Na niečo sa ťa spýtam. Čo robí taká fajn pipka ako ty s tým bielym chalanom? Vieš, že ťa len využíva, však?“

Zarazila som sa. „Využíva? Na čo?“

Malik mi pomaly prešiel pohľadom po tele. „No hádaj!“

Na to som sa mu nechystala odpovedať. Pripomenul mi tým, prečo ho vlastne nemôžem ani vystáť. Malik mi od deviatej triedy stále predhadzoval môj zmiešaný pôvod, vysmieval sa mi a odsudzoval ma za to, s kým sa priatelím, ako rozprávam, akú počúvam hudbu… a teraz aj za to, s kým chodím. V našich krátkych dialógoch zaznievali slová ako prebehlíčka, zebra alebo Oreo. Ešte nikdy ma nenazval pipka, ale táto nová prezývka vznikla pravdepodobne pod vplyvom mojej spolubývajúcej.

„Nemyslím to nijako zle,“ pokračoval Malik. „Len –“

„Len čo, Malik? Pretože tvoj tón sa mi vôbec nepáči.“

„Ten tvoj Caleb ťa nikdy nebude brať vážne, Samara. Vezme si od teba, čo chce, a potom ťa nechá tak.“

„Budem hádať. Ty si pre mňa oveľa lepšia voľba, pretože predsa všetci vieme, že ty by si nikdy nijakú babu nezviedol a potom ju neodkopol,“ vyletelo zo mňa.

Fotografova energická asistentka zakričala, že majú pristúpiť ďalší dvaja, čo sme boli Malik a ja.

Malik jej odovzdal svoj lístok a potom sa otočil ku mne. „Pozri, len sa ti snažím pomôcť. Ako to s niekým takým môžeš vôbec vydržať?“

To mi stačilo. Začínala ma z neho fakt bolieť hlava. A v tejto škole sa so zdvorilosťou evidentne nikam nedostanete. Zvrtla som sa na päte a vrhla som na neho zlostný pohľad. Malik sa tváril pobavene, ale nemalo mu to dlho vydržať.

„Tak pozri. Toto sa nedá nijako zaobaliť, takže sa ani nebudem namáhať. Čo robím so svojím frajerom, sa ťa vôbec netýka. Dokážem si predstaviť, ako ťa žerie, že za tebou nebehám ako ostatné baby alebo že sa ti v živote nepodarí ochutnať moje vnady, ale vážne by si mal prestať za mnou loziť, lebo ťa nakopem do zadku.“

Napochodovala som na pódium a nechala som za sebou Malika stáť ako obareného.

Asistentka ukázala na stoličku a pokynula mi, aby som si sadla a narovnala sa. Malik sa usadil pred sivé pozadie po mojej ľavici. Cítila som z profilu jeho páliaci pohľad, ale nechcela som mu dopriať to potešenie a otočiť sa k nemu.

Jednoducho na ňom bolo niečo, čo mi prekážalo, dokonca ešte viac ako zvyčajne. Ako keby mal okolo seba auru nebezpečenstva, niečoho nadprirodzeného, čo mi naháňalo hrôzu. Lilith to cítila tiež a dávala mi svoj nepokoj najavo ostrým mravčením pozdĺž celej chrbtice a v nervoch okolo žalúdka. Zatiaľ čo mi fotograf dvíhal bradu a narovnával plecia, krátko som sa naňho pozrela.

Malik bol pekný chlapec, rozhodne krajší ako môj priateľ, aj keď to by som nikdy nikomu nepriznala ani šeptom. Hanbila som sa pripustiť, že sa mi o ňom pár ráz snívalo a obyčajne sa v tých snoch vyskytovala vaňa plná horúcej vody a kaďa vanilkovej zmrzliny. Toto tajomstvo si vezmem do hrobu. Navyše je úplne fuk, ako vyzeráte, pokiaľ ste povýšenecký kretén, ktorý sa v ostrom svetle mení na kostlivca.

Počkať, čože?!

Zažmurkala som a prudko som sa na stoličke otočila k Malikovi. Vážne som videla to, čo si myslím? V záblesku foťáku ako keby sa jeho oblečenie aj koža a telo vyparili a na stoličke sedela len kostra. Ten zvláštny röntgenový pohľad sa mi naskytol len na zlomok sekundy, ale stačilo to, aby som od strachu takmer vyletela z kože.

Malik sa zdvihol a odkráčal na druhú stranu pódia. Strelil po mne ešte letmým pohľadom a usmial sa oveľa žiarivejšie, než by sa patrilo. V tmavohnedých očiach sa mu objavil zlatistý záblesk, ale vzápätí bol preč.

„Zlatko, pozeraj sa sem. A narovnaj sa.“ Hlas fotografa ma vrátil do reality.

Srdce v hrudi mi však ďalej vyťukávalo SOS a márne som sa snažila pochopiť, čoho som práve bola svedkom. Roztiahla som pery do toho najfalošnejšieho úsmevu v dejinách a čakala som na blesk fotoaparátu.

Nadprirodzené veci ma už dávno nešokovali, ale svoju zvedavosť som nedokázala len tak potlačiť. Udalosti uplynulého leta ma naučili veriť svojim pocitom, zmieriť sa s nimi a čakať nečakané. Možno som nebola jediný exot, ktorý chodí za vzdelaním na James City. Možno som s tou novou mocou, čo som získala a učila sa ju ovládať, dostala aj schopnosť predvídať nebezpečenstvo ako v Nezvratnom osude. No najskôr zapracovala len moja prehnane aktívna predstavivosť, čo sa mi v poslednom čase stávalo dosť často.

Bolo mi však jasné, že to je nejaké varovanie, niečo ako tiché zašepkanie, v ktorom som nedokázala rozoznať jednotlivé slová.

2

Hoci sa v mojom živote zmenilo takmer všetko, v kníhkupectve Buncha Books sa nezmenilo skoro nič. Rovnako ako sa nič nemení v animovaných seriáloch – postavy nestarnú ani sa neprezliekajú. Bolo to celkom osviežujúce.

Z reproduktorov zaznieval alternatívny džez. V oddelení s erotickou literatúrou sa nad ktorousi knižkou chichúňala skupina dievčat. Mladí podnikatelia zneužívali wi-fi pripojenie na internet, ktoré obchod poskytoval zadarmo, a sedeli prilepení k svojim notebookom. Vo všetkých kreslách sa rozvaľovali deduškovia, ktorí si kníhkupectvo pomýlili s domovom dôchodcov, a čítali noviny. Jednoducho obyčajný deň v Buncha Books, podkreslený ťažkou vôňou čerstvo upečených sušienok a horúceho espressa.

V kaviarni mala so mnou službu Alicia Hollowayová, energická a neposedná ako vždy, čo mi trochu kazilo popoludnie. Svojou drobnou tvárou, dôverčivými hnedými očami a hrivou zapletenou do vrkočov mi vždy pripomínala čierneho lesného škriatka, ktorý sa stratil a nemôže nájsť cestu domov. Stála pri stroji na kávu a sledovala, ako sa v plechovej nádobe pení horúce mlieko.

„Nechcem ťa nejako odsudzovať alebo niečo také, ale je to jednoducho čudné,“ vrátila sa už po neviem koľký raz k mojej a Calebovej nepravdepodobnej romanci. „Neexistuje niečo také ako pravidlá o tom, že spolupracovníci nemôžu spolu chodiť?“

„A neexistuje niečo také ako pravidlá o tom, že každý by si mal hľadieť svojho?“ zopakovala som po nej, zatiaľ čo som si utierala mokré ruky a najmä som opatrne sušila zlatý náramok na svojom zápästí. Otočila som ho tak, aby bolo vidno platničku s vyrytým menom. A Lilith mi pri pohľade na svoje meno napísané zlatým elegantným písmom vyslala mravčenie v chrbtici.

Alicia nesúhlasne zamliaskala a položila na barový pult podnos s pripravenými nápojmi. „Niekto si zabudol vziať do práce dobrú náladu. Len hovorím, že by ste sa mali snažiť byť nenápadnejší. Vieš, ľudia dosť klebetia.“

Sledovala som ju, ako sa ponáhľa k pokladnici, aby obslúžila ďalšieho hosťa. „To hej, ako napríklad keď sa v škole stále hovorí o tvojom tragickom vzťahu s Garrettom Davenportom.“

„Čože?“ vyhŕkla Alicia a rozsypala drobné, ktoré práve vracala zákazníkovi. Rýchlo sa ospravedlnila a potom sa vydesene otočila ku mne. „Čo si počula?“

Našpúlila som pery. „No, tak rôzne,“ zamrmlala som. „Napríklad, že ste spolu tajne chodili, kým umrel, a že všetky tri Courtney teraz chcú tvoju hlavu na striebornej tácke. Urobila si si nepriateľov na dosť vysokých miestach. Daj si pozor. Baby od nás sú riadne potvory.“

Alicia vzdorovito zdvihla bradu a naliala do mixéra kávovú zmes s ľadom. „Nebojím sa ich.“

Zablúdila som pohľadom k vchodu do kníhkupectva. „Jasné. Takže keby sa tu teraz objavila napríklad Courtney B., tak by si vôbec nemala strach?“

„Ani trochu.“

„To je dobre, pretože práve sem ide.“

Kým som sa stihla otočiť, Alicia sa vyparila a mixér nechala zapnutý. Kam zmizla, to som si domyslela podľa rozhojdaných lietajúcich dverí do zadnej kuchyne. Dokončila som za ňu objednávku a pomaličky som sa pobrala k pokladnici. V duchu som sa modlila, aby mi na stretnutie s červenovlasou dievčinou vystačila trpezlivosť.

Tri Courtney boli v celej škole známe svojou neľútostnou tyraniou a Courtney B. všetkým vládla ako krvilačná kráľovná prekliatych. Po nedávnej smrti Garretta Davenporta sa trio vznieslo až k hviezdam a všetky tri Courtney sa snažili zo svojej novej popularity vytrieskať maximum – celý prvý týždeň chodili do školy len v čiernom. No súdiac podľa modelu, v ktorom sa zjavila Courtney B. dnes, obdobie smútku už bolo za nimi.

Od hlavy po päty bola oblečená do drahých značkových kúskov a krútila sa, akoby nebola v kaviarni, ale na prehliadkovom móle. Chýbal tu len fotograf a ventilátor, ktorý by jej rozfúkaval vlasy. Okrem toho, že Courtney B. bola úplne tupá, mala ešte neprekonateľnú schopnosť zakomponovať do každej vety nejakú urážku. Rozhodla som sa obmedziť svoje odpovede na maximálne dve slová, aby ma náhodou nevyhodili za nezdvorilé správanie k zákazníkovi.

Courtney B. tresla kabelku o pult a rozhliadala sa po koristi, ktorá jej práve zmizla z dohľadu. Potom svoje ľadovo sivé oči sklamane uprela na mňa. „Ahoj. Ty so mnou chodíš na španielčinu, však? Voláš sa Sam?“

„Sí,“ odpovedala som so smrteľne vážnym pohľadom. Tá hus je fakt neuveriteľná. Mali sme niekoľko spoločných predmetov minimálne od piatej triedy a ona si stále ešte nie je istá mojím menom?

„To je skratka Samanthy?“

„Nie.“ Ukázala som na svoju menovku.

„Aha. Sorry. Počuj, poznáš toho pekného chalana, čo tu pracuje? Nejakého Caleba.“ Znovu prešla pohľadom po predajni.

Poklepkala som si prstom na pery a robila som sa, že premýšľam. „Hej, počkaj, skoro meter deväťdesiat, hnedé vlasy, modrofialové oči a vždy vonia ako cukrová vata? Hej, to je môj priateľ,“ zdôraznila som posledné slovo.

„Fakt?“ Courtney sa na chvíľu zatvárila šokovane, skoro zhnusene. Potom letmo prešla očami po mojej postave. „Tak to by si mi možno mohla pomôcť. Potrebujem, aby si sa ho spýtala, či by nechcel robiť dídžeja na mojej halloweenskej párty. Na narodeninách Robbieho Forda bol vážne super, takže by som ho fakt chcela… teda aby mi na tej oslave zahral,“ namotávala si pramienok vlasov na prst so skvelo upravených nechtom.

Na to, že na môjho frajera letia úplne všetky baby, by som už mala byť zvyknutá, ale stále to vyžadovalo viac trpezlivosti, než som mala k dispozícii. „Určite sa mu o tom zmienim, ale myslím si, že by to znelo viac obchodne od teba. Nájdeš ho v hudobnom oddelení, tamto,“ ukázala som prostredníkom na druhú stranu predajne. Nemohla si to gesto nevšimnúť.

Courtney mľaskla a prešla si jazykom po predných zuboch, akoby zisťovala, či jej už nevyrástli upírie tesáky. „Vďaka. Viem, že ty na to asi moc nie si, ale skúsim ťa pridať na zoznam hostí.“ Potom si prehodila vlasy na chrbát tak, že si pritom musela vykĺbiť krk, a odmašírovala.

Oprela som sa celou váhou o pult a pomaly som vydýchla, aby som zo seba dostala jed z jej slovných žihadiel. Toto bol rozhodne zaujímavý vývoj udalostí. Halloweenske párty u Courtney boli vyhlásené po celej škole, ale na rozdiel od večierkov u Robbieho Forda sa na tie jej dostali len vyvolení. Mia sa zblázni od žiarlivosti, ak dostanem pozvánku skôr ako ona! Jediná nevýhoda bola v tom, že budem musieť Caleba nechať napospas tej harpyi.

Bola to pre neho naozaj skvelá príležitosť. Caleb sa chystal odísť z Buncha Books, aby mohol púšťať platne na plný úväzok, lenže jeho sľubne sa rozvíjajúca dídžejská kariéra tiež znamenala, že sa budeme vídať oveľa menej, než by sme chceli. Hudba vládla nášmu vzťahu a bola to jediná vášeň, o ktorú mi neprekážalo deliť sa s ním.

„Už je preč?“ ozval sa z kuchyne slabý hlások.

Potvrdila som, že nebezpečenstvo sa už pominulo, a Alicia sa vyplazila z kuchyne s výrazom úľavy v očiach. Potriasla som hlavou. Táto druháčka s laními očami bude potrebovať ešte veľa životných lekcií a pesimizmu, aby vôbec prežila strednú školu. Moje materské inštinkty mi velili snažiť sa jej nevinnosť chrániť, takže som ju stále sledovala ostrým zrakom.

Všimla som si, že sa chveje od úzkosti. „Hej,“ oslovila som ju. „Keby to začalo byť fakt zlé, zavolaj mi, áno?“

„Ďakujem.“ Alicia mi venovala chabý úsmev a vrátila sa k pokladnici.

Aj keď som cez všedné dni pracovala len na niekoľko päťhodinových zmien, čas ako keby sa zasa plazil slimačím tempom. Alicia sa zo všetkých síl snažila zabaviť ma najnovšími klebetami, ale bez Nadine to jednoducho nebolo ono. Bez nej už nič nebolo ono.

Začala som ich porovnávať. Alicii trvalo veky, kým pri zatváračke zabalila zvyšné jedlo, zatiaľ čo Nadine to vždy sfúkla v priebehu piatich minút. Alicia sa rada smiala a rozprávala so zákazníkmi, kým Nadine ich sotva obslúžila, nieto aby ich poctila svojím úsmevom. Alicia bola moja kamarátka, poznala som ju odjakživa a zbláznila by som sa, keby sa jej niečo stalo, ale predsa len som mala pocit nespravodlivosti.

A práve preto som sa s Nadininou smrťou ešte stále nedokázala zmieriť. Rýpala som sa v tom ďalej ako v otvorenej rane, ktorú možno čas zacelí, ale zatiaľ kričala otvorená a neliečená a hrozilo, že do nej vnikne infekcia. Aj keby som dopredu vedela, čo všetko sa stane, bolo by to na niečo? Keby mi Nadine neumrela v náručí, jej duch by necítil potrebu opustiť loď a presťahovať sa ku mne. Lilith bola možno jej darček na rozlúčku, tajomstvo, ktoré mi zverila do opatery.

Keď sme konečne všetko spratali, odklikla som si v počítači odchod a ako vo sne som zamierila do miestnosti pre zamestnancov. Dnes sme mali každomesačné stretnutie knižného klubu a už len to mi stačilo k pohrebnej nálade. A keď som skĺzla pohľadom na stoličku, kde sedávala Nadine, prepadla som sa do svojej depresie ešte hlbšie.

V duchu som stále dúfala, že zbadám, ako vchádza do dverí, blond vlasy stiahnuté do neupraveného drdola. Podľa nepísaného pravidla sedávali zamestnanci vždy na rovnakých miestach, takže som nebola jediná, kto sa zarazil pri pohľade na prázdnu skladaciu stoličku vedľa automatu na nápoje. Dokonca aj Linda, manažérka obchodu, zaletela pohľadom k stoličke, akoby sa bála, že ak sa na ňu niekto posadí, stihne ho nevýslovná kliatba.

Pocítila som jemné potiahnutie za zápästie a pri tom jedinom dotyku akoby sa moje telo uvoľnilo. Ponurá nálada sa zázrakom vyparila a namiesto nej sa okolo mňa vytvorila dôverne známa kukla. Tú ruku som poznala naspamäť, rovnako ako to ostatné, čo k nej patrilo – sladkú vôňu teplého pečiva a poriadnu dávku drzosti. Kdeže motýle! V mojom bruchu poletovala kolónia netopierov. Hruď mi ako päsť zovrelo radostné nadšenie.

Caleb sa na mňa usmial a viedol ma k stoličkám. Voľnou rukou si odhrnul z tváre vlasy, ale márne, okamžite mu ju opäť zakryli. Pozorovala som svetlohnedé pramienky, ktoré sa mu jemne stáčali okolo čeľustí. Cez záclonu jeho kučier prenikal žiarivý lúč ametystového svetla. V tej farbe sa odrážala Calebova nálada aj túžby jeho spolubývajúceho.

„Je to len stolička, Sam. Nie je posadnutá nijakým duchom,“ zamumlal Caleb a sadol si vedľa mňa.

„Tá stolička nie. Len my,“ uškrnula som sa, ale moje myšlienky opäť zaleteli k mŕtvej kamarátke.

Nadinina životná energia – ktorá na mňa prešla spolu s Lilith – sa nakoniec rozplynula, ale jej spomienky som mala ďalej v sebe uložené ako v úschovni. Všetky narodeninové oslavy, rozprávky na dobrú noc, všetky tie bláznivé dobrodružstvá – okrem jedného. Bolo zvláštne, ako sa mi pred očami otvárali všetky stránky jej života, ale v jej minulosti bol jeden malý prázdny bod, ako scéna vystrihnutá v postprodukcii.

Tvrdiť o Nadine, že bola cynická, bolo hodne slabé slovo. No dokonca aj ona dokázala hlboko milovať. Spomienka na túto lásku však bola dobre ukrytá. Tušila som, že ten cit bol oveľa nebezpečnejší ako city, ktoré Nadine prechovávala k svojej rodine. Bola to láska, akú nikto pri zmysloch nemohol cítiť k mužovi, ktorého tvár zostávala predo mnou ukrytá. Preto ma zaskočilo, že dievčina, ktorá to mala v hlave úplne v poriadku – ak prehliadnem občasné záchvaty morbidity –, niečo také vôbec zažila. A ani sa mi s tým nepochválila! Vravievali sme si s Nadine predsa všetko.

Tá záhada ma zamestnávala počas celého knižného klubu, takže Caleb mnou musel zatriasť, keď už bolo po všetkom. Úplne som stratila pojem o čase a ani som kolegom nepredstavila svoju knižku. Zatiaľ čo ostatní sa trúsili z dverí, Alicia po mne na rozlúčku hodila pohľadom a vycerila zuby v triumfálnom úsmeve.

Caleb ku mne natiahol ruku a pomohol mi vstať. Keď sa usmial, na obidvoch lícach sa mu vytvorili malé jamky ako dve zátvorky lemujúce jeho nádherné pery.

„O čo som prišla?“ spýtala som sa.

„Alicii sa splnil sen. Ako knihu mesiaca sme vybrali tretí diel Prízraku. Asi desať minút prednášala na tému, aké je chodiť s totálne sexy duchom.“ Caleb dokonale napodobnil Aliciin upišťaný hlas: „Vedela si, že budú podľa toho nakrúcať film?“

„Hej, počula som.“ Vzala som si kabelku a nasledovala som ho k dverám.

Popriala som všetkým dobrú noc a s Calebom za chrbtom som vyšla do nočného chladu. Zrazu ma objal okolo pása, pevne ma stisol a zdvihol do vzduchu, takže som vykríkla. Niekoľko kolegov sa za nami obzrelo a prevrátilo oči. Caleb ma niesol cez parkovisko k svojmu džípu.

Okolo nás prešlo modré esúvečko a zatrúbilo. „Choďte s tým do hotela!“ vykríkla na nás Alicia z otvoreného okna auta, ktorým ju otec odvážal domov.

„To nie je až taký zlý nápad,“ pošepkal mi Caleb do ucha a potom ma pobozkal na krk.

Pokúsila som sa vymaniť z jeho zovretia. „To by stačilo, sir, nie ste hoden mojej spoločnosti.“

„No tak! Nebuď taká.“

„Pusť ma, ty nehodný pes! Aké chlipné myšlienky máš v hlave, zloduch nečistý!“

Caleb vyprskol smiechom a položil ma späť na zem. „No dobre, dobre, lady Macbeth, nech je po tvojom.“

Oprela som sa o dvere jeho auta a zamračila som sa.

„Čo sa deje?“

Prešla som si chrbtom ruky cez oči. „Nič. Asi je toho na mňa veľa.“

„Vážne? A nemá to nič spoločné s tvojím okom?“ prešiel mi palcom po opuchnutej tvári.

S tým dotykom sa v modrine ozvala bolesť a v hlave mi ožili všetky udalosti dnešného dňa. „Pozri, možno to bude znieť bláznivo, ale mám dojem, že som dnes niečo videla.“ Porozprávala som mu o Malikovi a svetelnej šou počas fotenia a o tom zlovestnom pocite, ktorý to všetko sprevádzal. Caleb neveriacky mlčal, kým som nedohovorila.

„Sam, kambioni nebývajú v záblesku priesvitní. A pokiaľ viem, tu v meste okrem nás nikto iný nie je. Držíme sa od seba ďalej z dobrého dôvodu. Navyše si vravela, že toho chalana poznáš už roky a nikdy ti nenaháňal hrôzu. Nijaká zvláštna farba očí, nijaké kolabujúce dievčatá, takže si myslím, že sme v suchu. No ak sa to stane ešte raz, daj mi vedieť, áno?“ Prikývla som. „Nakŕmila si dnes Lilith?“ spýtal sa. „Možno máš vidiny z hladu.“

„Hej, nakŕmila, po obede. Až na to, že neznášam sať energiu ľuďom, ktorých poznám. Vídam sa s nimi každý deň a už to je dosť nepríjemné. A keď im ešte odoberám energiu a s ňou aj ich spomienky… Ťažko ich dostávam z hlavy. U väčšiny to ide, ale niektoré sú až priveľmi výživné. Necháp ma zle, má to svoje výhody, ale tu už začína byť trochu tesno,“ poklepala som si na spánok a prešla si rukou po líci. „Prepáč, nechcem si to vylievať na tebe. Mám toho skrátka na premýšľanie až priveľa. A ani som nestihla predstaviť svoju knižku.“

Caleb sa ku mne pritisol, oprel sa rukou o auto a spravil si pohodlie. Zjavne sa nikam neponáhľal. „No tak ju predstav mne. Ako sa volá?“

Položila som si prst na pery. „Pst.“

Caleb sa rozhliadol po parkovisku. „Čo je?“

„Nič, tak sa volá tá kniha. Pst,“ vysvetľovala som. „Je o anjeloch a vojne medzi nebom a peklom. Podľa jednej hebrejskej legendy vstúpi anjel do lona každej tehotnej ženy a položí dieťaťu prst na pery. Takže to dieťa potom nemôže vyzradiť tajomstvo nebies vrátane toho, aké má Boh v skutočnosti meno. A dôkazom je tá jamka, čo máš nad hornou perou.“ Prešla som mu prstami po obvode pier, až sa zachvel. Bolo mi jasné, že tú príťažlivú silu cíti tiež, ani čo by sme obaja mali v hrudi silné magnety a ťahalo nás to k sebe.

Potom som ruku spustila, aby som mohla pokračovať. „No a jeden taký autistický chlapec jamku nemá. Je nemý, ale dokáže písať a kresliť, a vyzradí nebeské tajomstvo. Nato príde na zem partia anjelov, čo ho majú zabiť, pretože len čo si ľudstvo vypočuje všetky tajomstvá vyslovené nahlas, rozpúta sa na zemi peklo. Doslova. Je to boj o čas, pretože chlapec začne z ničoho nič v škole niečo mumlať.“

„To znie fakt dobre! Až to dočítaš, musíš mi to požičať.“ Caleb prižmúril oči a naklonil sa ku mne.

Pokúsila som sa ho odstrčiť, ale jeho blízkosť mi to znemožňovala. Snažil sa zdržiavať ma, stráviť so mnou ešte pár minút, ale čas nemilosrdne ubiehal.

„Nechceš ešte na chvíľu zájsť ku mne? Mám nový playlist, ešte si ho nepočula –“ Zarazil sa, keď som mu pred nosom zamávala svojím náramkom.

V tlmenom svetle parkoviska sa zablýskala zlatá retiazka, najúčinnejšia stopka pre jeho libido.

Caleb pod ťarchou porážky zvesil plecia. „Myslel som, že je to len pre prípad núdze.“

„To ja tiež, ale mama si ho prepojila so svojím počítačom, takže presne vie, kde som. Kým nebudem mať osemnásť a neodsťahujem sa, moja večierka bude stále platiť, kambionka alebo nie,“ pousmiala som sa.

„Fajn. Tak sa uvidíme zajtra.“ Konečne sa odtiahol a nechal ma prejsť.

Vo vedľajšom rade stál oceľovosivý Nissan Juke, moje nové fáro – aj keď označenie nové je v tomto prípade relatívne. Pre mňa to auto je nové a moja láska k nemu mi pomáha prehliadať, koľko má najazdené a ako veľmi to vnútri páchne po prepálených hamburgeroch. Ten puch sa mi nepodarilo zlikvidovať ani celou fľašou osviežovača vzduchu, ale autíčko bolo moje, zaslúžila som si ho a to mi stačilo.

Neprešla som ani dva kroky, keď ma Caleb znovu chytil za zápästie a pritiahol si ma naspäť do náručia.

„No čo je, to ti už nemôžem dať ani pusu? Čakám na to celý deň. Tak mi to dopraj.“ Sklonil sa ku mne, ale vytúžený bozk neprišiel.

Ten zvuk bol najskôr taký slabý, že som ho takmer nezačula, ale o sekundu zosilnel a priblížil sa – a nakoniec vyústil do výbuchu sotva pol metra od miesta, kde sme stáli. Inštinktívne som sa uhla pred tlakovou vlnou a poletujúcimi úlomkami skla.

Dopadla som na tvrdú zem, až som si odrela kolená, a zakryla som si tvár a oči. Na hlavu a plecia mi dopadalo trieštiace sa sklo a cinkalo o asfalt. Calebovo telo sa zvalilo na moje a jeho váha ma pritisla k zemi. Z nás dvoch to schytal oveľa viac. Je zábavné sledovať, ako sa situácia môže z ničoho nič zmeniť. V jednej chvíli som objímala svojho priateľa a o sekundu nato som ležala na zemi schúlená do klbka.

Keď sa parkovisko znovu ponorilo do ticha, Caleb sa postavil, aby si prehliadol škody. „Nikam nechoď,“ nakázal mi.

Pochopiteľne som ho neposlúchla, a kým stihol otvoriť dvere na svojom aute, stála som vedľa neho.

Nie jedno či dve, ale všetky okná na Calebovom džípe boli rozbité. Zo skla zostali len črepiny na sedadlách a v trblietavom kruhu okolo auta. Ani sťahovacia strecha na tom nebola o nič lepšie, náraz ju odtrhol, takže sa teraz povaľovala o niekoľko metrov ďalej.

„Ako sa to stalo?“ spýtala som sa. „Myslela som, že je to bomba.“

Caleb obišiel džíp a nazrel pod karosériu. „Vyzerá to, že nič iné nie je poškodené, len tie okná.“

Rozhliadla som sa po parkovisku. Ostatní zamestnanci Buncha Books už boli preč, stáli tu len naše autá. „Možno ti do nich strieľali nejaké decká,“ tipovala som.

Caleb vytiahol mobil a začal vyťukávať číslo. S každým stiskom tlačidla jeho hnev narastal. „Výstrel to rozhodne nebol, ten by nerozmlátil všetky okná naraz.“ Potom ma voľnou rukou odstrčil od črepín. Zatiaľ čo operátorovi vysvetľoval celú situáciu, prehliadal mi ruky a tvár, či nie som zranená.

Ak niekto potreboval lekára, bol to on. Celý ľavý spánok a líce mal pokryté škrabancami a krv mu v tenkom pramienku stekala po krku a vsakovala do goliera na jeho bielej polokošeli. Vôbec si to nevšímal. Zdalo sa, že je úplne zamestnaný plánovaním krvavej pomsty.

Caleb sa nedal ľahko vytočiť, ale keď sa už naštval, rozpálil sa do biela, začal byť agresívny a jeho oči svetielkovali jasnou ametystovou farbou. Bola síce pekná, ale tá masakra, ktorá mala nasledovať, rozhodne pekná nebola. Takto sa prejavoval Calebov spolubývajúci, takže bolo jasné, že Caponemu sa takéto situácie vonkoncom nepáčia.

Odtiahla som sa od Caleba. Búrka, ku ktorej sa v jeho očiach schyľovalo, sa mi vôbec nepáčila. „Nič mi nie je. No ty sa musíš dať ošetriť. Odveziem ťa do nemocnice.“

Caleb zavesil a zamračene ma pozoroval. Potom stisol pery. „Nie. Musíš ísť hneď domov.“

To si azda robil žarty. „Predsa ťa tu nenechám!“

„To teda necháš. Toto je nebezpečné, nechcem, aby si sa do toho namočila. O chvíľu tu budú policajti. Počkám na nich so strážcom z obchoďáku,“ kývol bradou k autu bezpečnostnej služby, ktoré sa k nám pomaly približovalo. „Ty pôjdeš rovno domov. Bez zastávok a bez zachádzok, jasné?“

„Lenže ja –“

„Čím dlhšie tu budeš stáť a vykecávať sa, tým viac toho budeš musieť vysvetľovať svojej mame. To by si fakt chcela? Pretože predsa všetci vieme, aký je to pohodový a pokojný človek. Určite by jej neprekážalo, že jej jedinú dcéru vo všedný deň o pol jedenástej v noci vypočúva polícia. Kdeže, to by ju vôbec nevydesilo na smrť!“ Zo všetkých síl k sebe tisol pery, aby zamaskoval úsmev, pretože opísať moju mamu ako stoika, aj keď sarkasticky, nedokázal s vážnou tvárou ani on.

Chcela som sa rozosmiať, ale rovnako to nemenilo nič na tom, že má pravdu. S mamou sa v poslednom čase nebolo radno zahrávať. Ustavične sledovala, kam idem a kedy sa vraciam, takže som mala stále pocit, že mám domáce väzenie.

Dala som sa bez odporu dotlačiť k svojmu autu. Úprimne povedané, vážne sa mi chcelo zo všetkého najviac odtiaľto zmiznúť. Začínalo mi byť celkom zima, zdalo sa mi, že mi vzduch v pľúcach zamŕza ešte skôr, ako ho vydýchnem. A rozhodne to nebolo len chladným počasím.

„Zavolaj mi, keď to budeš mať za sebou,“ prikázala som mu.

„Nie. Zavolám ti zajtra. Neboj sa o mňa.“

Vzal si odo mňa kľúčiky, aby mi mohol otvoriť dvere, a potom ma ešte raz objal a konečne mi dal bozk, o ktorý sme predtým prišli. Bolo mi jasné, že sa potrebuje nejako rozptýliť, a tak som ho nechala zmeniť tému. Skoro som zabudla, ako sa volám.

Neomdlievala som len z toho, aké má jemné pery a ako skvele sa vie bozkávať, ale hlavne z toho, ako ma k sebe pritíska, akoby som mala každú chvíľu zmiznúť, ani čo by ma mal niekto schmatnúť a vytrhnúť z jeho náručia. Úplne som ten pocit chápala. Trvalo nám niekoľko mesiacov, kým sme mohli robiť to, čo iní brali ako hotovú vec: len tak sa pobozkať. Možno sme teraz doháňali, čo sme predtým zameškali, pretože každý bozk mi pripadal ako prvý a posledný zároveň. Sme kambioni, nie kanibali, ale u Caleba by som spravila výnimku. Toho chalana by som totiž od samej lásky najradšej zjedla a začala by som tou úžasne plnou spodnou perou.

Caleb však v tom najlepšom prestal a pustil ma. Moje telo sa kĺzalo vedľa neho zúfalo pomaly. Zľahka som ho hryzla do pery, potom do tvrdohlavej brady, do vyčnievajúceho ohryzka, do každého kúska kože, na ktorý som dosiahla, kým sa moje nohy zasa dotkli zeme.

„Budem v pohode, sľubujem. Keby sa niečo dialo, pocítiš to.“ Jeho pery obišli moju lícnu kosť a nakoniec ma jemne pobozkali na opuchnutú kožu okolo oka.

Vedela som úplne presne, ako to myslí, a tak som len prikývla. Caleb počkal, až vleziem do auta, aby som sa s ním nezačala znovu hádať.

Naštartovala som a pohla som sa. Keď som vychádzala z parkoviska, v spätnom zrkadle som sledovala jeho zmenšujúcu sa postavu a celou silou som sa bránila túžbe otočiť sa a vrátiť sa k nemu. Až keď som bola dva bloky od obchodného domu, moje napätie trochu povolilo, hoci nohu z pedála som nedala preč. Nehodlala som nič riskovať.

Stiahla som okienko a zhlboka som sa nadýchla kvasnicovej vône Williamsburgu. Ťažká perina strachu sa mi zviezla z pliec a konečne som dala dolu nohu z plynu. Nepokoj však úplne nepoľavil a jednostaj mi šmátral svojimi mátožnými prstami po zátylku. Síce tu neblýskali nijaké foťáky, cítila som to a počula som ten šepot, ktorý mi nakazoval, aby som šla ďalej. Bolo to oveľa silnejšie a neodbytnejšie varovanie ako predtým a malo v sebe niečo kruté, čo mi až príliš pripomínalo vyhrážku.

3

Zašla som na príjazdovú cestu k nášmu domu a k ušiam mi doľahol zvuk praskania a škrípania štrku pod kolesami.

Vypla som motor a ešte chvíľku som len tak sedela za volantom. Snažila som sa nemyslieť na to, čo sa stalo dnes večer, ale celá scéna mi stále bežala v hlave ako dokola sa opakujúci film. Už sa tu zasa dialo niečo čudné a mne bolo jasné, že je to len začiatok, ticho pred búrkou. Ak mi malo opäť niečo vybuchnúť pod nohami, chcela som aspoň vedieť, čo to bude. Lenže niekedy bolo vedieť horšie, ako dať sa prekvapiť.

Zatvorila som oči a sústredila som sa na Caleba. V duchu som sa snažila vybaviť si jeho tvár. Nájsť ho mi netrvalo dlho. Vedela som, ako sa cíti: zmätok, hnev a vysoká hladina hnevu ma zaplavili takou silou, že som zrazu zatúžila niečo rozbiť, a to bolo dobre. Caleb nemal strach a nebol v nebezpečenstve, takže som sa dnes večer mohla aspoň pokúsiť zaspať.

Zatiaľ som si dala v premýšľaní pauzu a prehliadala som si náš ošumelý dom s obitou bielou omietkou. Pozdĺž prednej verandy sa ťahal záhon s uschnutými kvetinami a vďaka mŕtvolne žltému svetlu nad vchodovými dvermi náš dom muselo byť vidno aj z vesmíru. Vzduchom sa niesla vôňa borovicového ihličia, muškátového orieška a dymu zo susedovho komína, taká typická pre toto ročné obdobie. Môj život sa síce prevrátil naruby, ale môj rodný dom stál pevne ako skala. Vystúpila som z auta a nadýchla sa chladného jesenného vzduchu. Pod podrážkami tenisiek mi šuchotalo suché lístie.

Len čo som vošla do domu, tri razy po sebe som skontrolovala bezpečnostný alarm pri dverách. Oči som upierala na blikajúce zelené svetielko, ktoré signalizovalo, že systém je zapnutý. Na obrazovke svietil čas, keď došlo k zapnutiu. V poslednom období som si zvykla alarm opakovane kontrolovať, len tak pre istotu.

Domom sa rozlieval dym z vonných sviečok, ale kdesi v pozadí bolo ešte stále cítiť kyslastý zápach výparov z čerstvej maľovky v maminej spálni. Škáry medzi schodmi boli plné sadrokartónových triesok. Praskliny v strope boli opravené a škvrny od krvi pod všetkou tou dezinfekciou a niekoľkými vrstvami farby už vybledli. Nevyhnutné opravy v dome dali mame zámienku znovu vymaľovať, ale tým sa zakryli len viditeľné škody. Po poriadnej rekonštrukcii náš dom už nevyzeral ako zámok hrôzy, ale duch tej príšernej noci stále blúdil medzi stenami.

Podľa tlmeného svetla vychádzajúceho z kuchyne som zistila, kde a ako dnešný večer strávila moja mama. Namiesto aby som vošla do kuchyne z chodby vedľa schodiska, zamierila som k nej cez jedáleň po mojej pravici. Červené tapety a zlaté závesy so strapcami tu síce navodzovali atmosféru nevestinca, ale rozhodne to bola lepšia atmosféra než tá, čo panovala v obývačke.

Takto som sa navyše mohla k mame priblížiť celkom nepozorovane, čo však nebolo zasa také ťažké, pretože som z nej videla len vrch rozstrapateného drdola. Všetko ostatné zakrývala hora encyklopédií, starých výstrižkov z novín a ďalších papierov. Mama mala odjakživa v kuchyni improvizovanú pracovňu, ale v poslednom období to tu vyzeralo skôr ako v knižnici alebo v učebni obrany proti čiernej mágii.

Mama bola cez deň účtovníčka, ale po nociach sa z nej stávala lovkyňa démonov na voľnej nohe. Každú noc sa snažila prísť na to, prečo sa sukubus rozhodol vystúpiť zo svojej pokrvnej línie a obsadiť moje telo. Tento typ posadnutosti bol podľa všetkého dedičný, takže mame toto nové spolunažívanie prinieslo množstvo prebdených hodín plných otázok.

„Ahoj, mami.“ Hodila som svoju tašku na kuchynskú linku a zamierila som k chladničke.

„Ahoj, zlatko,“ vynorila sa mama odniekiaľ spoza kopy kníh.

Siahla som po škatuli pomarančového džúsu a naliala si plný pohár. „Aká bola terapia?“

„Trochu nepríjemná, ako zvyčajne. Vieš, že toho veľa nenarozprávam, takže nakoniec to vždy dopadne tak, že len počúvam problémy iných. Tie príbehy, čo ľudia na stretnutiach rozprávajú, by ti zlomili srdce, Samara. Pripadám si previnilo, pretože vždy odchádzam s pocitom, že to všetko vlastne nie je ešte vôbec také zlé.“

„Skupinová terapia je najlepší dôkaz toho, že v živote môže byť všetko ešte horšie.“ Kývla som jej pohárom, ako keby som si chcela pripiť, a napila som sa. Nespúšťala som však z nej oči.

V poslednom čase jej nespavosť a časté nočné mory vzbudzovali vo mne obavy a v duchu som si priala, aby už kvôli nej bol Nathan Ross ešte o niečo viac mŕtvy. Dokonca aj po smrti mamu desila jeho tvár, akoby bol Calebov otec nejaký záporný filmový hrdina, ktorý sa vracia zo záhrobia. Jej doktori tvrdili, že je to následok prežitej traumy, a Caleb aj jeho bratia nás ubezpečovali, že to nebude mať trvalé následky. No skúste to vysvetliť žene, z ktorej nepríčetný kambion vysal takmer všetku životnú energiu. U mamy som už nič nemohla brať na ľahkú váhu, ani jej sny.